PŘELOŽILA KVĚTA MARYSKOVÁ

WUTHERING HEIGHTS

Translation © Květa Marysková – dědicové c/o DILIA, 1960.

All rights reserved.

ISBN 978-80-249-5986-3

KAPITOLA PRVNÍ

1801

Vracím se z návštěvy u svého domácího pána – jediného souseda, kterého tu budu mít na krku. Takovouhle končinu si dám líbit! V celé Anglii bych na mou věru marně hledal zákoutí tak vzácně nedotčené společenským ruchem. Pro mrzouta učiněný ráj – a v panu Heathcliffovi mám tak dokonalý protějšek, že se o tu pustinu můžeme klidně rozdělit. Báječný kolega v poustevničení! Netušil ovšem, jakou ve mně vzbudil náklonnost hned napoprvé, když tak podezíravě přimhouřil černé oči, sotva jsem dojel k plotu, a když nevraživě schoval pravici hlouběji do výstřihu vesty, sotva uslyšel, kdo jsem.

„Pan Heathcliff?“ řekl jsem.

Odpověděl jen kývnutím.

„Jsem Lockwood, váš nový nájemce. Kladu si za čest navštívit vás bez meškání po svém příjezdu a spěchám se ujistit, zda jsem se snad nějak nevtíral, když jsem tolik stál o pronájem Drozdova. Zaslechl jsem včera, že prý jste pomýšlel…“

„Drozdov je můj, milý pane,“ přerušil mě nedůtklivě. „Kdyby se tam někdo proti mé vůli vtíral, zarazil bych mu to – vstupte!“

To jeho „vstupte!“, procezené skrze zuby, znělo jako „zmizte odtud!“. Ani ta branka, o kterou se opíral, nebrala vyřčené pozvání na vědomí, a právě to mě asi přimělo vzít ho za slovo: rostl ve mně zájem o člověka, který svou uzavřenost hnal ještě dál než já.

Když viděl, že se můj kůň už málem tlačí do vrátek, vytáhl konečně pravici z vesty a otevřel závoru. Pak se zprudka otočil a vedl mě chodníčkem do dvora. Tam se rozkřikl: „Josefe, odveď panu Lockwoodovi koně a přines nám víno!“

„To bude asi veškeré služebnictvo v jedné osobě,“ pomyslil jsem si při těch dvou příkazech. „Není divu, že tu bují tráva na dláždění a živý plot že jim tu zarovnávají jen krávy.“

Josef byl muž postarší, vlastně už starý – možná úplný stařec, třebaže vypadal zachovale a statně. „Pámbu s námi,“ brumlal si rozmrzele, když ode mne přejímal koně. Tvářil se přitom tak kysele, že jsem ho v duchu omlouval – snad ho trápí zažívání, že volá pánaboha na pomoc, a jeho zbožný povzdech se k mému nečekanému příchodu ani nevztahuje.

Dvorci pana Heathcliffa se říká Větrná hůrka. Už tento místní název výmluvně naznačuje, jak prudkým útokům povětří je dům za bouřlivého počasí vydán napospas svou polohou. Větrat se věru nemusí, čerstvého vzduchu v něm užijí ažaž; o síle, s jakou tam nahoře po hřebenech fičí severák, svědčí nepřirozený sklon hrstky zakrslých borovic za domem a živý plot z vyzáblého trní, jehož šikmé pruty trčí všechny stejným směrem, jako by žebraly od slunce almužnu. Stavitel byl naštěstí prozíravý a postaral se o bytelnost: úzká okna zasadil hluboko do zdi a na rozích zpevnil budovu zvlášť velkými, vyčnívajícími kameny.

Před prahem jsem se zastavil a s obdivem se zadíval na groteskní tesané ozdoby, jimiž oplývalo průčelí domu, a zvláště portál hlavního vchodu. Tam jsem vypátral mezi nezřetelnými pozůstatky zvětralých gryfů a nahatých klučíků letopočet „1500“ a jméno „Hareton Earnshaw“. Byl bych k tomu rád leccos podotkl a vyžádal si od nevlídného majitele stručný historický výklad o tomto sídle, ale jeho postoj u dveří mi zřejmě naznačoval, abych buď bez prodlení vešel, anebo se klidil, a já jsem už nemínil pokoušet jeho trpělivost, dokud nevniknu do jeho svatyně.

Stačil krok – nebyla tam předsíň ani chodba – a octli jsme se v obytné místnosti, které se tu říká prostě „jizba“.

Obyčejně to bývá zároveň pokoj i kuchyň, ale na Větrné hůrce vystrnadili kuchyň zřejmě jinam; zaslechl jsem totiž odkudsi z hloubi domu někoho řečnit a řinčet nádobím. Také jsem na mohutném krbu nepostřehl žádné známky toho, že by se tu peklo nebo vařilo, a stěnám chyběl obvyklý třpyt měděných pánví a vydrhnutých cedníků. Jen v jednom koutě se hýřivě zrcadlilo světlo i žár ohně na řadách velikánských cínových talířů; promíšených stříbrnými poháry a džbánky. Byly narovnány na policích ohromného dubového příborníku, jenž sahal až k samému krovu. Místnost totiž neměla strop a zvědavec si mohl volně prohlédnout celou obnaženou konstrukci střechy, ledaže ji místy zakrývaly plošiny z prken, obtěžkané zásobou hovězích a skopových kýt, šunky a ovesných placek. Nad krbem visela sbírka starých, hrozivě vyhlížejících pušek a pár jezdeckých pistolí; pro okrasu stály na krbové římse tři pestře malované plechovky. Podlaha byla z hladkých bílých dlaždic, židle zelené, hrubě sbité, s vysokými opěradly; ve stínu se rýsovaly nějaké černé lenošky. Ve výklenku pod příborníkem se válela ohromná hnědosrstá lovecká fena, obklopená hromádkou kničících štěňat. A v dalších koutech byli ještě jiní psi.

Místnost i zařízení se celkem nijak nelišily od obydlí kteréhokoli rozšafného sedláka tady na severu – zarputilého chlapíka v krátkých kalhotách a kamaších, v nichž se jeho svalnaté údy vyjímají zvlášť mohutně. Tenhle typ tu najdete ve všech usedlostech, roztroušených po zdejší vrchovině vždy několik mil od sebe, nejlépe takhle po obědě, jak si hoví v lenošce s korbelem napěněného piva na kulatém stole před sebou. Zjev pana Heathcliffa je však v podivném rozporu s jeho obydlím i způsobem života. Pleť má snědou jako cikán, oblekem a vystupováním vypadá spíš na pána – asi tak lepšího statkáře. Na vnější vzhled mnoho nedbá, ale to se při jeho urostlé, vzpřímené postavě snadno přehlédne. Zkrátka asi morous. Leckdo si třeba pomyslí, že je to obyčejný domýšlivec, ale to je naprostý omyl. Já ho chápu, tuším v něm spřízněnou duši: ta jeho upjatost pramení z toho, že nedovede stavět na odiv své pravé city, že se ostýchá projevů vzájemné náklonnosti. On miluje či nenávidí skrytě a pociťuje to málem jako vtíravost, když někdo jeho lásku či nenávist opětuje. Ale ne, dávám se příliš unášet, nesmím mu přisuzovat tolik ze sebe sama. Třeba má Heathcliff zcela jiné důvody než já, když nehodlá podat ruku příchozímu, který stojí o bližší seznámení. Já jsem asi případ sám pro sebe; však už nebožka matka říkávala, že mně se i rodinné štěstí vyhne, a taky ano – letos v létě jsem se sám o ně připravil.

Prožíval jsem krásný slunečný měsíc u moře a seznámil se tam s báječnou krasavicí. Nejevila o mne zájem, a já k ní proto vzhlížel jako k bohyni. Ani slovem jsem jí „nevyjevil svou touhu“, moje tvář však asi mluvila za mne, takže každý hlupák musel poznat, že jsem až po uši zamilován. Konečně dívka pochopila a také v její tvářince se zračil opětovaný cit – nepředstavitelně krásná podívaná! A jak jsem se zachoval já? Stydím se to doznat – stáhl jsem se do sebe jako hlemýžď do ulity a napohled jsem rázem ochladl. Pozorovala u mne stále mrazivější odstup, až začala, chudinka, věřit, že to všechno bylo u ní jen šálení smyslů. To trapné nedorozumění ji tak zmátlo, že přemluvila matinku k okamžitému odjezdu. A tento zlomyslný kousek, kterým mne vytrestala vlastní povaha, mi vynesl pověst člověka veskrze bezcitného; jak málo zaslouženou, vím jen já sám.

Usedl jsem z jedné strany krbu a můj domácí pán zamířil k protějšímu místu. Abych nějak překlenul chvíli mlčení, hodlal jsem zatím pohladit fenu, která opustila rodinku a za zády se mi chtivě plížila k lýtkům; cenila zuby a sliny se jí sbíhaly už předem. Na mé pohlazení odpověděla přidušeným, táhlým zavrčením.

„Nechte čubu na pokoji,“ zavrčel i pan Heathcliff a za-razil ji kopancem, než mohla svou zuřivost stupňovat. „Není na mazlení zvyklá – na hraní ji tu nemáme.“ Pak přistoupil k postranním dveřím a znovu se rozkřikl: „Josefe!“

Josef cosi zahuhlal dole ze sklepa, ale patrně se neměl k návratu. Jeho pán se tedy vydal za ním dolů a mne tu nechal samotného s tou hrubiánskou fenou a dvěma zavilými chundelatými ovčáky, kteří teď také byli ve střehu a hlídali každý můj pohyb. Seděl jsem tiše jako pěna, netoužil jsem pochopitelně přijít do styku s jejich tesáky. Ale nedalo mi to a začal jsem se po nich alespoň všelijak ošklíbat a mžourat – nenadál jsem se ovšem, že tomu porozumějí, když si je budu dobírat mlčky. Nějaký můj výraz milostpaničku tak dopálil, že se rozvzteklila a skočila mi na klín. Odrazil jsem ji a přitáhl honem před sebe stůl jako štít. Ten pohyb vyburcoval všechny ostatní psy: ze všech skrýší se na mne vyrojila smečka čtvernohých běsů rozličného věku a velikosti. Měli spadeno zejména na šosy mého kabátu a na paty: nezbývalo než se dát do křiku, aby někdo z domácích zakročil, a zatím jsem odháněl alespoň největší útočníky pohrabáčem, jak to šlo.

Pan Heathcliff a ten jeho děda stoupali po schodech ze sklepa jako naschvál s bohorovným klidem. Snad ani trochu nepřidali do kroku, jako by se nic nedělo – jako by neslyšeli ohlušující vřavu u krbu, kde se to na mne všechno sápalo a doráželo. Naštěstí je předešla rychlejší posila z kuchyně: přihnala se mohutná ženština s vykasanou sukní a vyhrnutými rukávy, celá rozpálená od plotny, vrhla se na psy a začala se mocně ohánět na všechny strany rendlíkem. Tato zbraň, doprovázená patřičnou výřečností, účinkovala jako kouzelný proutek. Bouře rázem utichla, a když se na bojiště dostavil pán domu, stála tam už jen má zachránkyně, s hrudí dmoucí se jako moře po přestálé smršti.

„Co to tu tropíte za výtržnost, prosím vás?“ zeptal se, a ještě si mě přitom měřil takovým pohledem, že jsem si to po tak nehostinném jednání nehodlal dát líbit.

„Já a výtržnost! To je dobré,“ odsekl jsem. „Promiňte, ale ani stádo divokých vepřů by tak neběsnilo jako tenhle váš posedlý zvěřinec. To už byste mohli hosty předhazovat tygrům.“

„Nikoho si ani nevšimnou, když tu na nic nesahá,“ prohlásil, postavil přede mne láhev vína a odtáhl stůl zpátky na místo. „To je v pořádku, že hlídají. Napijete se?“

„Ne, děkuji.“

„Ale nepokousali vás!?“

„To bych jim taky neradil! Do smrti by na to, bestie kousavé, nezapomněly!“

Heathcliffův obličej roztál úsměvem.

„No, no, pane Lockwoode, jen klid! Tu máte, zapijte to! My tu málokdy vídáme hosty, a tak je ani neumíme patřičně uvítat – mluvím za sebe i za psy. Na vaše zdraví!“

Uklonil jsem se a připil jsem zas jemu. Uvědomil jsem si, že bych si zadal, kdybych kvůli jeho nevycválanému psinci dělal uraženého. Třeba bych se před ním i zesměšnil – vždyť ten chlap měl z mého nebezpečí vlastně vyražení. Zatím Heathcliff asi nahlédl, že není radno zahrávat si s tak dobrým nájemcem. Rozhovořil se – ne již tak úsečně a stroze – o námětu, který podle jeho názoru mi byl blízký: o přednostech i nedostatcích mého samotářského útulku. Zaujalo mne, jak bystře se o všem vyjadřuje, a tak jsem se před odchodem dokonce nabídl, že nazítří přijdu zas.

Dal mi na srozuměnou, že o další návštěvu nestojí. Stejně tam půjdu. Vždyť já jsem proti němu vlastně docela společenský tvor.

KAPITOLA DRUHÁ

Včerejší odpoledne bylo mlhavé a chladné. Měl jsem sto chutí prosedět je u ohně ve svém pokoji, místo abych se brodil vřesovisky a bažinami k Větrné hůrce. Jenže po obědě – abyste věděli, obědvá se tu mezi dvanáctou a jednou a moje hospodyně, rozšafná paní, kterou jsem převzal spolu se zařízením, nedovede či nechce rozumět přání, aby se mi hlavní jídlo podávalo v pět – tedy po obědě, když jsem se s tímto lenošným úmyslem odebral nahoru a vkročil do pokoje, našel jsem tam služebnou uprostřed mračna zvířeného prachu. Klečela u krbu mezi smetáky a kbelíky a sypala do plamenů popel, aby je uhasila. Tohle mě ovšem vyhnalo. Vzal jsem klobouk a po čtyřech mílích pochodu jsem dorazil k Heathcliffově zahradě právě včas, abych se šel schovat před prvními prachovými vločkami vánice.

Tady na nechráněném kopci byla země ztvrdlá holomrazem a na studeném větru mi křehly nohy i ruce. Nedokázal jsem ani otevřít závoru u vrátek, a tak jsem přeskočil plot a běžel k domu po dlážděném chodníčku, lemovaném rozlezlými angreštovými keři. U vchodu jsem však klepal marně, až mě z toho brněly klouby a psi se rozštěkali.

,,Bídná čeládko!“ spílal jsem v duchu. ,,Za takovou sprostou nehostinnost by vám patřilo, abyste už víckrát neuzřeli lidskou tvář! Já bych aspoň ve dne nezamykal! Vlezte mi na záda! – Však já se tam dostanu, uvidíte!“ V tomto odhodlání jsem vzal za kliku a prudčeji zalomcoval. Kulatým okénkem u stodoly vykoukl Josefův kyselý obličej.

„Co byste rád?“ zahulákal. „Pán je vzadu v ovčinci. Jděte okolo, jestli s ním chcete mluvit!“

„Nemůže mi nikdo z domu otevřít?“ křičel jsem po jeho příkladu.

„Tam nikdo nejni než milostpaní, a ta vám neotevře, kdybyste dělal kravál do večera.“

„A proč? Tak jí přece oznamte, kdo přišel. No, Josefe!“

„To tak! Já si kvůli vám prsty pálit nebudu,“ houkla hlava a zmizela.

Sníh už hustě fičel. Chytil jsem za kliku a zkusil znovu zalomcovat, ale tu se za mnou na dvoře objevil mladík bez kabátu, s vidlemi přes rameno. Zavolal na mne, abych šel s ním. Prošli jsme prádelnou, pak dlážděným dvorkem, kde bylo skladiště uhlí, pumpa a holubník, až jsme posléze vkročili do téže rozlehlé, přívětivé, teplé jizby, kam jsem byl uveden již předešle. Rozkošně žhnula září náramného ohně ze směsice uhlí, rašeliny a dříví. A poblíž stolu, prostřeného k důkladné večeři, jsem s potěšením uzřel „milostpaní“ – osobu, o jejíž existenci jsem dříve neměl tušení. Uklonil jsem se jí a čekal, až mě pozve, abych se posadil. Hleděla na mne, opřena zády v křesle, bez hnutí a beze slova.

„Hrozné počasí,“ poznamenal jsem. „Omlouvám se, paní Heathcliffová, že se netečnost služebnictva vymstila na vašich dveřích. Co jsem se nalomcoval klikou, než mě uslyšeli!“

Nepohnula ani rty. Hleděl jsem na ni – a ona na mne. Vlastně jen lhostejně zírala, jako bych tu ani nebyl, až mi z toho bylo nepříjemně a trapně.

„Sedněte si,“ křikl hrubě mladík. „Přijde brzo.“

Poslechl jsem, odkašlal jsem si a zavolal jsem na tu potvoru Juno, která při tomto druhém setkání ráčila nepatrně pohnout konečkem ocasu na znamení, že naši známost bere na vědomí.

„Krásné zvíře,“ podotkl jsem dále. „Nebudete, milostivá, dávat pryč štěňátka?“

„Nejsou moje,“ odvětila ta přívětivá hostitelka. Sám Heathcliff by mně byl neodsekl lépe.

„Pravda, vaši mazlíčkové leží tamhle, že?“ nedal jsem se odradit a ukázal do kouta, kde jsem zahlédl nějakou další havěť, nejspíše kočky.

„Pěkní mazlíčkové,“ pronesla opovržlivě.

Byla to bohužel hromádka zabitých králíků. Znovu jsem si odkašlal, přisedl blíže k ohni a opakoval jsem poznámku o hrozném počasí.

„Tak proč chodíte ven?“ odpověděla, vstala a natáhla se pro dvě strakaté plechovky na římse u krbu.

Předtím seděla ve stínu, takže jsem si teprve teď mohl prohlédnout její postavu a obličej. Byla útlá, skoro ještě děvčátko. Postava nádherná a obličej – věru, tak půvabnou tvářičku jsem snad dosud nespatřil: překrásné, jemné tahy, rámované plavými, do zlatova hrajícími kadeřemi, jež jí v prsténcích spadaly na půvabnou šíji. A ty oči! – nebyl bych jim odolal, kdyby byly chtěly hledět jen trošku vlídně. Na štěstí však pro mé vznětlivé srdce vyjadřovaly jen znechucenost, ba snad i zoufalost, která u takového stvoření až zarážela. Plechovky stály vysoko, stěží na ně dosáhla; přiskočil jsem jí na pomoc. Vyjela na mne jako lakomec, kterému by šel někdo pomáhat při počítání zlaťáků.

„Nestojím o vaši pomoc,“ zarazila mě, „umím si je podat sama.“

„Ó, prosím, promiňte,“ omluvil jsem se spěšně.

„Pozval vás na čaj?“ zeptala se, uvázala si přes černé, pečlivě upravené šaty zástěru a zastavila se nad čajníkem s nabranou lžičkou čaje v ruce.

„Bude mi potěšením posvačit,“ odpověděl jsem.

„Pozval vás?“ ptala se znovu.

„Nikoli,“ pronesl jsem laškovně. „Čekám, až vy mě pozvete.“

Hodila čaj i se lžičkou zpátky do plechovky a vztekle dosedla zas na své místo. Krabatila čelo a ohrnula rudý spodní ret jako děcko, které nabírá k pláči.

Mladík si zatím přehodil jakýsi nemožně utahaný kabát, stoupl si zpříma před plápolající oheň a měřil si mě shora úkosem asi tak, jako by nás dělila nesplacená krevní msta.

Začínal jsem být na pochybách: patří vůbec k služebnictvu? V jeho hrubém oděvu a mluvě není ani stopy po oné nadřazenosti, kterou jsem pozoroval u manželů Heathcliffových. Husté kaštanové kučery má zanedbané a nečesané, tváře celé zarostlé a ruce upracované jako obyčejný nádeník – a přece si počíná nenuceně, málem pánovitě, a vůbec se nemá k tomu, aby paní domu obsluhoval. A tak jsem se raději tvářil, že jeho podivné způsoby nevidím, když nemám spolehlivé vodítko, kam ho zařadit. Naštěstí mi v těchto trapných rozpacích ulevil trochu Heathcliff, který vešel asi pět minut nato.

„Tak prosím, pane Heathcliffe, slíbil jsem přijít a tu mě máte,“ nutím se do bodrého tónu. „Nějakou tu půlhodinku zde bohužel teď musím vyčkat, než se ten nečas přežene – poskytnete-li mi tu na chvíli laskavě přístřeší.“

„Půlhodinku?“ opakoval a střásal si přitom sněhové vločky z šatů. „Že se vám chce, courat se po světě v nejhorší chumelenici! Nevíte, že byste mohl zapadnout do slatin? V takovéhle čině zabloudí i zdejší lidé, kteří se v těch bažinách tady vyznají. Že by se to přehnalo, o tom zatím nemůže být řeči.“

„Což kdyby mě někdo z vašich lidí doprovodil domů a zůstal přes noc u mne? Můžete některého postrádat?“

„Nemohu.“

„Ale ale! No, co se dá dělat, musím se tedy spolehnout na vlastní orientační smysl.“

„Hm!“

„Dočkáme se toho čaje?“ ozval se ten v tom utahaném kabátě a přenesl svůj hrozivý pohled ze mne na mladou paní.

„Jemu taky?“ obrátila se tázavě na Heathcliffa.

„Bude to?“ utrhl se na ni tak hrubě, že jsem až strnul. Z tónu, jakým to řekl, promlouval veskrze zlý člověk. Teď mě už přešla chuť vidět v něm báječného kolegu.

Když bylo jídlo na stole, pozval mě slovy: „Tak prosím, přisedněte!“ A my všichni i s tím neotesaným chasníkem jsme zasedli ke stolu. Žádné řeči se při jídle nevedly, zavládlo chmurné mlčení.

Měl jsem za to, že jsem to mračno vyvolal já a že bych se měl proto pokusit je rozfouknout. Jistě tu takhle nesedají jako zařezaní den co den – jsou sice morousové k pohledání, ale aby se pořád jen škaredili, to přece ani není v lidské povaze.

„To je vám zvláštní,“ povídám tedy v přestávce mezi prvním a druhým šálkem čaje, „to je vám zvláštní, jak dovede zvyk působit na naše záliby a názory. Leckdo by si nedovedl představit, pane Heathcliffe, že je vůbec možné žít šťastně v takovém odloučení od světa. Ale já bych si dovolil tvrdit, jak tu tak vidím v kruhu rodinném vás a vaši milou paní, která vládne jako dobrý anděl ve vašem domě a srdci…“

„Moji milou paní?“ přerušil mě s výsměchem takřka ďábelským. „A kde má být – ta moje milá paní?“

„Přece paní Heathcliffová, vaše choť.“

„Ach tak! – Vy naznačujete, že její duch se vznáší nad námi co strážný anděl a bdí nad osudy Větrné hůrky, i když tělo vzalo za své. Tak jste to myslel?“

Chtěl jsem svůj trapný omyl nějak napravit. Mohlo mě přece hned napadnout, že při tak velikém věkovém rozdílu to asi nebudou manželé! Jemu je kolem čtyřiceti, a to bývá u mužů doba duševní vyspělosti, kdy zřídka propadají sebeklamu, že by si je mladé děvče mohlo vzít z lásky; tu útěchu si dopřáváme až později, když to jde s námi z kopce. A dívka vypadá sotva na sedmnáct.

Najednou mi svitlo – vždyť to nemehlo po mém boku, co tu pije čaj z talířku a bere chleba do nemytých rukou, to bude její manžel. No ovšem, pan Heathcliff mladší. To je z toho, když se lidé zahrabou jako na hřbitově: ona se zahodí s takovým troupem, protože ani neví, že jsou na světě lepší mládenci. Škoda, škoda – nesmím jí dát příležitost, aby své volby litovala! – Tahle úvaha zní možná trochu domýšlivě, ale to by byl omyl! Můj soused mi připadal až odpuzující, kdežto o sobě vím z dobré zkušenosti, že se celkem líbím.

„Zde paní Heathcliffová je moje snacha,“ potvrdil mi Heathcliff mou domněnku. Při těch slovech na ni vrhl zvláštní pohled – byl to pohled nenávistný, ledaže mu snad svaly v obličeji, na rozdíl od jiných lidí, zlomyslně zkreslovaly výraz skutečného duševního hnutí.

„Ach ovšem, to je jasné! Tak to vy jste šťastný vlastník naší dobrodějné víly,“ prohodil jsem k svému sousedu.

Čím dál, tím hůř. Mladík zrudl jako rak a zaťal pěst se zjevným úmyslem ublížit mi na těle. Ale hned nato se ovládl a ulevil si jen šťavnatou nadávkou, která patřila mně. Jenže já ji velkomyslně přeslechl.

„Hádáte špatně, milý pane,“ podotkl můj hostitel. „Ani on, ani já nemáme tu čest být šťastným vlastníkem té vaší dobrodějné víly. Její manžel už nežije. Řekl jsem vám, že je to má snacha, to tedy znamená, že si vzala mého syna.“

„A zde ten mladý muž…“

„Není můj syn, aby bylo jasné.“

Heathcliff se přitom znovu pousmál, jako by to byl nejapný žert, přičítat mu otcovství tohoto medvěda.

„Jmenuju se Hareton Earnshaw,“ zavrčel mladík. „Nepleťte si to, rozumíte?“

„Vynasnažím se,“ povídám na to a v duchu se směji důstojné póze, s jakou to pronesl.

On mě začal probodávat pohledem, a tak jsem raději odvrátil zrak sám. Obával jsem se, že bych se buď neudržel a dal mu políček, anebo vyprskl smíchem. Začínal jsem být nějak nesvůj v tomhle přívětivém kruhu rodinném. Ta ponurá duševní pohoda pomalu vyvažovala, ba převážila hřejivou tělesnou pohodu mého okolí. Umiňuji si, že se příště budu mít na pozoru, než se do třetice vydám pod tento krov.

Když bylo jídlo odbyto a nikdo ani slůvkem nenavázal nějaký rozhovor, přistoupil jsem k oknu obhlédnout počasí. Vyhlídka byla chmurná. Snášela se předčasně temná noc a obloha s pahorkatinou zmizely v jediném víru sněhové smršti.

„Teď ale opravdu nedojdu domů bez průvodce,“ vyhrkl jsem. „Cesty už jsou zaváté, a stejně bych neviděl ani na krok.“

„Haretone, zažeň to ovčí stádečko do kolny! Zasype je to, jestli zůstanou do rána venku v ohradě. A nezapomeň je zahradit prknem!“ kázal Heathcliff.

„Ale co bude se mnou?“ naléhal jsem dopálen stále víc.

Odpovědi jsem se nedočkal. Rozhlédl jsem se a spatřil jsem Josefa, přinášejícího vědro ovesné kaše pro psy, a paní Heathcliffovou, skloněnou nad ohněm. Bavila se tím, že pálila hrstku sirek, které jí spadly z police nad krbem, když tam vracela plechovku s čajem.

Josef postavil vědro na zem, kritickým zrakem přehlédl místnost a zavřeštěl nakřáplým hlasem: „A to je pořádek! Že se nestydíte tady lelkovat, když všichni ostatní jsou venku! Ale do vás je marné mluvit, vy darmožroute, vy se už nenapravíte, vás si veme čert – jako tenkrát vaši mámu!“

Měl jsem zprvu dojem, že je ten proslov určen mně. Dohřálo mě to a už jsem se na toho drzého dědka chystal s úmyslem vykopnout ho ze dveří. Zastavila mě však odpověď paní Heathcliffové.

„Ty pokrytče nestydatý, nebojíš se, že si čert tebe odnese zaživa, když ho máš pořád na jazyku? Jen si dej pozor a nedopaluj mě, nebo se přimluvím, aby si tě vzal hned! Heleď, podívej se, Josefe,“ řekla, sahajíc po veliké černé knize na polici. „Mám ti ukázat, jak už umím čarovat? To budeš koukat, jak tu pak se vším zatočím! Už to dlouho trvat nebude. Víš, ta kráva rezka nechcípla jen tak, a to tvoje revma na tebe taky asi neseslal pámbu.“

„Ty ďáblice! Ty ďáblice!“ chroptěl děda. „Ať nás pámbu chrání ode všeho zlého!“

„Ticho, starý hříšníku – to ty půjdeš do pekla! A teď zmiz, nebo s tebou bude zle! Já si vás tu všecky vyobrazím ve vosku a hlíně, a prvního, kdo si dovolí mě rozzlobit, toho – no, nebudu ti povídat, co mu udělám, ale budeš koukat! Běž, dívám se na tebe!“

Malá čarodějka na něho upřela své krásné oči, hrůzostrašně se zatvářila a Josef se rozklepal upřímným zděšením. Dal se na rychlý ústup s hlasitou modlitbou a výkřiky: „Ďáblice, ďáblice!“ Usoudil jsem, že tuto podivnou hru pěstuje asi pro vlastní vyražení, a tak, když jsem s ní osaměl, zkusil jsem jí připomenout svou svízelnou situaci.

„Paní Heathcliffová,“ řekl jsem naléhavě, „nehněvejte se, prosím, že vás obtěžuji. Váš spanilý obličej mi prozrazuje, že určitě nemáte tvrdé srdce. Poučte mě, podle čeho se mám v krajině orientovat, až půjdu domů. Vždyť já neznám zdejší cesty o nic lépe než třeba vy cestu do Londýna.“

„Vraťte se, kudy jste přišel!“ řekla mi na to, zabořila se do křesla, přitáhla si svíčku a rozevřela před sebou tu velkou knihu. „Je to skrovná rada, ale lepší vám dát neumím.“

„Dobrá. Ale až vám řeknou, že mě našli mrtvého v močále nebo zmrzlého v příkopě, nebude vám svědomí vyčítat, že je to tak trochu i vaše vina?“

„Pročpak? Já přece s vámi nemohu. Mne by nepustili ani na konec zahrady.“

„Vy ovšem ne! Vás bych se ani neopovažoval prosit, abyste kvůli mně vyšla na krok z domu v tak pozdní hodinu a do takové nepohody!“ zvolal jsem. „Nemusíte mi nic ukazovat, jenom mi povězte, kudy mám jít! Anebo se přimluvte u pana Heathcliffa, aby mi dal s sebou průvodce.“

„A koho? Je tu jen on – a Earnshaw, Zilla, Josef a já. Tak kdo by to měl být?“

„Nemáte tu v hospodářství čeledíny?“

„Ne – nikoho tu už nemáme.“

„Z toho je jasné, že tu musím zůstat.“

„To si zařiďte s hospodářem! Mně do toho nic není.“

„Aspoň vás to naučí, že není radno vydávat se zbrkle do našich kopců,“ zazněl Heathcliffův příkrý hlas od dveří ke kuchyni. „A jestli tu chcete zůstat, musel byste leda spát na posteli s Haretonem nebo s Josefem. My pokoje pro hosty nevedeme.“

„Mohl bych se vyspat tady v křesle.“

„To tak! Cizí je cizí, ať jste boháč nebo chudák! Po domě se mi nikdo roztahovat nebude, když ho nemám na očích,“ prohlásil ten nezdvořák.

Při téhle urážce mi došla trpělivost. Dal jsem své nevoli hlasitý průchod a proběhl jsem kolem něho na dvůr. Ve spěchu jsem tam vrazil do Earnshawa. Byla tak černá tma, že jsem neviděl, kudy ven. Když jsem tam tak bloudil, zaslechl jsem další ukázku, jak pěkně se mezi sebou snášejí. Zprvu se mne chtěl ujmout ten mladík.

„Vyprovodím ho až k parku,“ ohlásil.

„Vyprovoď ho ke všem čertům!“ zakřikl ho jeho pán – nebo kdo to vlastně byl. „A kdo poklidí koně, co?“

„Lidský život snad stojí za to, aby koně pro jednou počkali. Někdo s ním jít musí,“ zašeptla paní Heathcliffová uznaleji, než bych se byl nadál.

„Tebe poslouchat nebudu,“ obořil se na ni Hareton. „Jestli to s ním dobře myslíš, radši mlč!“

„Tak ať vás jeho duch straší! A Heathcliff ať už nesežene žádného nájemce a Drozdov se mu rozpadne v trosky!“ odsekla jim.

„Slyšíte ji, slyšíte ji, jak na vás svolává kletbu?“ zasípal Josef, k němuž jsem právě mířil.

Seděl totiž nedaleko a dojil krávy při svítilně. Bez okolků jsem ji popadl, zavolal jsem, že mu ji zítra pošlu, a spěchal jsem k nejbližším vrátkům.

„Hospodáři, hospodáři, on nám krade lucernu!“ zaječel děda a rozběhl se, aby mi překazil ústup. „Psi – na něj! Rase! Vlku! Drž ho, drž ho!“

Z pootevřených dveří se vyřítili dva huňatí netvoři, skočili mi po hrdle, srazili mě k zemi a lucerna zhasla. Společný řehot Heathcliffův a Haretonův dovršil mou zlost a pokoření. Ještě že se ty psí potvory jen zálibně protahovaly, zívaly, vrtěly ocasem a nemínily mě pohltit zaživa. Nestrpěly však, abych se zvedl, a tak jsem tam musel ležet, až se jejich škodolibým pánům uráčilo mě vysvobodit. Já pak – bez klobouku a bez sebe vztekem – vyzývám ty bídáky, aby mě pustili ven, že tu nezůstanu ani minutu, ať si se mnou nezahrávají, nebo – a další nesouvislé pomstychtivé výhrůžky, jež nezbadatelnou šíří zloby připomínaly krále Leara.

Prudké rozčilení mi přivodilo silné krvácení z nosu, a Heathcliff se pořád smál a já pořád spílal. Kdo ví, jak dlouho by to bylo trvalo, nebýt zákroku osoby rozvážnější než já a ohleduplnější než můj hostitel. Byla to Zilla, mohutná hospodyně. Ta nakonec vyšla ven podívat se, co se to strhlo. Domnívala se, že někdo z nich na mne vložil násilně ruku, a jelikož si netroufala pustit se do svého pána, soustředila slovní palbu na toho mladšího lotra.

„A koukejme se na pana Earnshawa!“ spustila. „Čeho se tu ještě nedočkám! To se u nás budou vraždit lidi přede dveřma? Vy jste mi čisté panstvo – jen se na něj podívejte, na chudáka, div se neudáví! Tiše, tiše, nemusíte se tak zlobit! Pojďte sem, já vás ošetřím – no, no, držte chvilku!“

Při těch slovech mi znenadání vlila hrnek ledové vody za krk a pak mě vtáhla do kuchyně. Pan Heathcliff šel za námi; jeho přechodná veselost ustoupila už zase obvyklé nerudnosti.

Bylo mi strašně zle od žaludku, všechno se se mnou točilo a šly na mne mdloby. Musel jsem chtěj nechtěj přijmout nocleh pod Heathcliffovou střechou. Řekl Zille, aby mi nalila sklenku brandy, a pak z kuchyně odešel. Zilla mě politovala v mém utrpení, a když splnila jeho příkaz, čímž mě trochu vzkřísila, ukázala mi, kde mám přenocovat.

KAPITOLA TŘETÍ

Cestou po schodech nahoru mi doporučila, abych zastínil svíčku a stoupal tiše, protože pán prý je podivně nedůtklivý ve věci toho pokoje, do něhož mě ona chce uložit – přespat by tam rozhodně nikomu nedovolil. Ptal jsem se proč. Ona prý neví – je tu teprve přes rok a děje se tu tolik zvláštních věcí, že nemá kdy se nad něčím pozastavovat.

Byl jsem tak zdeptaný, že jsem se také nad tím nepozastavil. Zastrčil jsem závoru a rozhlížel se po posteli. Z nábytku tu byla jen jedna židle, šatník a velká dubová ohrada s vyříznutými otvory nahoře, které se podobaly okénkům v kočáře. Přistoupil jsem k této konstrukci a nakoukl dovnitř. Shledal jsem, že je to prapodivné staromódní lůžko, důmyslný nápad, jak umožnit každému členu rodiny samostatnou ložnici při úspoře místností. Vlastně to byl zvláštní kabinet, přistavený k oknu; okenní římsa sloužila za noční stolek. Odsunul jsem dřevěnou boční stěnu, vešel se svíčkou dovnitř, stěnu za sebou zasunul a cítil jsem se v bezpečí, že mě tu nebude hledat ani Heathcliff, ani kdo jiný.

Na římse, kam jsem svíčku postavil, leželo v koutě několik zplesnivělých knih a lakované dřevo bylo celé poškrábané nápisy. Ty nápisy ale opakovaly různým písmem a v různých velikostech stále totéž – jméno Kateřina Earnshawová, občas pro změnu Kateřina Heathcliffová nebo Kateřina Lintonová.

Únava mě tak zmohla, že jsem si opřel hlavu o okno a tupě pořád slabikoval Kateřina Earnshawová – Heathcliffová – Lintonová, až se mi sklížila víčka.

Odpočinek trval jen pár minut. Ze tmy začaly náhle vyskakovat oslnivé přízraky – samá bílá písmena – ve vzduchu se to hemžilo Kateřinami. Vzchopil jsem se, abych to vtíravé jméno zapudil, a tu jsem zpozoroval, že dohořívající knot svíčky se naklání k deskám jednoho starobylého svazku a že mi už kabinet zavání pachem připálené teletiny. Uhasil jsem ho a raději jsem se posadil, celý zkřehlý a ztýraný trvající nevolností. Rozložil jsem si tu poškozenou knihu na kolenou. Byla to bible, tištěná tenounkými typy, hrozně páchnoucí plesnivinou; na předsádce bylo napsáno: „Kniha Kateřiny Earnshawové“ a pod tím letopočet, skoro čtvrt století starý. Sklapl jsem bibli a rozevřel další knihu, a další a ještě další, až jsem je prohlédl všechny. Byla to vybraná knihovnička, a ve stavu takového rozpadu, že bylo zřejmé, jak pilně ji Kateřina používala, byť ne vždycky k patřičným účelům. Skoro u každé kapitoly byly perem připsány poznámky k textu – alespoň na první pohled vypadaly jako glosy – a místy vyplňovaly kdejaký nepotištěný kousíček stránky. Někde to byly jen jednotlivé věty, jinde tvořily záznamy souvislý deník, naškrábaný neobratnou dětskou rukou. Na jedné prázdné stránce (jaký to byl asi poklad pro milou Kateřinu, když na ni přišla!) jsem v horním rohu poznal k svému velkému pobavení zdařilou karikaturu přítele Josefa – načrtnutou neuměle, ale neobyčejně výstižně. Neznámá Kateřina mě rázem zaujala, a pustil jsem se proto do luštění jejích vybledlých hiero-glyfů.

„Děsná neděle!“ začínal odstavec pod tím. „Kéž bychom tu ještě měli tatínka! Hindley na jeho místě je nesnesitelný – s Heathcliffem zachází hanebně – ale my se s Heathcliffem vzbouříme – dnes jsme to prvně zkusili.

Celý den se jen lilo, do kostela se nemohlo jít, a tak si vzal Josef do hlavy, že musí být náhradní pobožnost na půdě. Hindley s manželkou se pěkně vyhřívali dole u ohně – vsadím se, že se na bibli ani nepodívali – a my s Heathcliffem a chudákem čeledínem jsme museli vzít modlící knížky a lézt po žebříku nahoru. Josef nás tam posadil do řádky na pytle zrní a my cvakali zuby a vzdychali a jen jsme čekali, kdy taky Josefa rozklepe zima, aby nám to kázání už kvůli sobě trochu zkrátil. Ale kdepak! Modlení trvalo celé tři hodiny, a to se ještě bratr nestyděl zeptat, když jsme lezli dolů: ‚To už jste hotovi?‘ Dřív jsme se směli v neděli večer trochu pobavit, jen když jsme při tom moc nehlučeli. Teď by nás za každé zasmání nejraději postavil do kouta!

‚Mějte na paměti, kdo je tu hlava rodiny!‘ říká náš tyran. ‚Nezlobte mě, nebo bude zle! Povídám, že bude naprostý klid a ticho. Kdo to zas byl, ten kluk? Frantino, srdíčko, vykrákej ho za vlasy, ty na něho dosáhneš! Slyšel jsem, jak si luskl prsty.‘ Frantina ho za vlasy pořádně vykrákala a šla si sednout muži na klín. Takhle vydrželi sedět dobu, hubičkovat se a žvatlat jako malé děti – člověk by se styděl za tak slabomyslné řeči. Zařídili jsme se ve výklenku příborníku, jak to šlo nejútulněji. Sotva jsem svázala obě naše zástěry a zavěsila je před nás jako záclonku, už tu byl Josef z pochůzky po stájích. Strhl mé krásné dílo, dal mi pohlavek a skuhrá:

‚Hospodáře sotva pochovali, den Páně ještě trvá, slovo boží vám zní ještě v uších, a vy se tu budete slízat! Taková hanba! Sedněte si pořádně, děcka nezvedená! Dobrých knížek máte plno, tak si čtěte! Seďte jaksepatří a myslete na spásu duše!‘

A pak nás rozsadil, aby nám padalo zdálky od ohně aspoň trochu světla na stránky tlustých špalků, které nám vstrčil do ruky.

Já toho už měla dost. Vzala jsem upadanou knihu za hřbet a práskla jsem s ní do psího pelechu a křičela jsem, že dobrou knihu nemohu ani vidět. Heathcliff odkopl svoji knihu tam co já. To pak byl poprask!

‚Pane Hindley!‘ řval náš domácí velebníček. ‚Pojďte sem honem! Slečna Katka utrhla hřbet Přílbě spasení a Heathcliff poškodil Širokou cestu k věčnému zatracení, díl první! To je ohavnost spuštění! Že jim to trpíte! Ach jo, náš starý pán by je byl pěkně zmaloval – ale ten je na pravdě boží!‘

Hindley vyletěl ze své rajské zahrady u krbu, popadl nás jednoho za límec, druhého za ruku a strčil nás oba do kuchyně vzadu – že si tam pro nás přijde čert, dušoval se Josef. S takovou vyhlídkou jsme zalezli každý do nejzazšího koutu a čekali. Sáhla jsem do police pro tuhle knihu a kalamář a pootevřela jsem dveře, aby mi sem šlo trochu světla. Píšu už dobrou čtvrthodinku, ale můj spoluvězeň se tu nudí a navrhuje vypůjčit si plášť naší dojičky a pod jeho ochranou se vykrást ven – vydovádět se na vřesovišti. To je nápad! – a až sem ten dědek nepřející přijde, pomyslí si třeba, že došlo na jeho slova – větší zima a vlhko tam venku na dešti nebude, než je tady.“

Kateřina ten nápad asi uskutečnila, neboť další věta se už týkala něčeho jiného. Byl to nářek.

„Kdo by to byl do Hindleyho řekl, že se jednou kvůli němu tolik napláču! Hlava mě bolí, že už ani ležet nemůžu, a přece pláču dál. Ubožák Heathcliff! Hindley mu nadává tuláků, zakazuje mu sedat s námi a jíst s námi, ani hrát prý si spolu nesmíme, a hrozí mu, že ho vyžene z domu, jestli nás spolu přistihne. Docela svádí vinu na tatínka (ta opovážlivost!), že byl k Heathcliffovi příliš shovívavý, on že prý mu ale ukáže, kde je jeho místo…“

Přistihl jsem se, že už nad tou vybledlou stránkou klímám. Pohled mi zbloudil z rukopisu na tištěnou stranu. Četl jsem ozdobný červený nadpis „Sedmdesátkrát sedm a první z násobku jedenasedmdesátky. Zbožné kázání, jež proslovil ctihodný pán Jabes Branderham v kapli obce Gimmerton Sough“. Ještě jsem se trápil v polosnu hádankou, co si mohl Jabes Branderham na takový námět vymyslet, a pak už jsem se svalil na lůžko a usnul. Ale běda, nevyplácí se pít špatný čaj a dávat průchod špatné náladě! Čím bych jinak mohl vysvětlit tu ohavnou noc? Nevzpomínám si, že bych kdy byl něco takového zažil – ani od té doby, kdy jsem poznal, co je to utrpení.

Začalo se mi něco zdát, ještě než jsem si přestal uvědomovat své okolí. Měl jsem dojem, že už je ráno a že jsem na zpáteční cestě domů. Za průvodce jsem měl Josefa. Silnice byla vysoko zasněžená, a jak jsme se brodili závějemi, mořil mě můj průvodce ustavičnými výčitkami, proč nemám poutnickou hůl a že se bez ní dovnitř nedostanu. Sám se přitom nápadně oháněl pořádným klackem, z čehož jsem vyrozuměl, že to asi má být dotyčný předmět. Zprvu jsem přemítal, že je to hloupost – nač potřebuji takovou zbraň, abych se dostal do vlastního příbytku? Ale pak mi svitla nová skutečnost: vždyť já vůbec nejdu domů, my přece putujeme poslechnout si kázání pověstného Jabese Branderhama na text „Sedmdesátkrát sedm“! A zřejmě někdo z nás – Josef nebo kazatel nebo já – spáchal ten „první z násobku jedenasedmdesátky“ a bude za to veřejně odhalen a vyobcován.

Dorazili jsme ke kapli. Na svých procházkách jsem ji vskutku asi dvakrát zahlédl – stojí v údolíčku mezi dvěma kopci a to údolíčko se klene nad močálem, jehož rašelinová voda prý úplně nabalzamovala těch několik mrtvých, co tu jsou pohřbeni. Střecha ještě drží, ale protože farářský plat činí pouhých dvacet liber ročně a fara má jen dva pokoje, z kterých co nevidět zbude sotva jeden, nechce se žádnému duchovnímu převzít pastýřský úkol, zvláště když se praví, že by ho ovečky nechaly spíš umřít hladem, než aby mu z vlastních kapes zvýšily plat o haléř. Avšak v mém snu měl Jabes plno napjatého posluchačstva a kázal – panebože, to bylo kázání! Dělilo se na čtyři sta devadesát odstavců, každý v délce normálního kázání a každý věnován rozboru jednoho určitého hříchu. Kde jich tolik nabral, je mi záhadou. Měl na ten citát1 svůj osobitý výklad, podle něhož bratr musí nutně hřešit pokaždé jiným hříchem. Byly to hříchy prapodivné, výstřední přestupky, o jakých jsem dosud nevěděl.

To vám byla nuda! To jsem se navrtěl, nazíval, nadřímal, naprobouzel! Štípal jsem se, protíral si oči, vstával a znovu sedal a šťouchal jsem do Josefa, kdy už bude konec a bude to vůbec mít konec? Bylo mi souzeno vyslechnout všechno. Konečně dospěl k tomu „prvnímu z násobku jedenasedmdesátky“. V tu kritickou chvíli na mne sestoupilo náhlé vnuknutí: z vyššího pokynu jsem povstal a obvinil Jabesa Branderhama, že zhřešil hříchem, který nelze žádnému křesťanu odpustit.

„Důstojný pane,“ povídám, „já už tu sedím jako ve vězení nevím jak dlouho a čtyřiadevadesát bodů vašeho kázání mám za sebou. Sedmdesátkrát sedmkrát už beru klobouk a chci odejít – sedmdesátkrát sedmkrát začínáte znova a já si musím zase sednout. To vše vám odpouštím. Ale po čtyřistajedenadevadesáté – to už přestává všechno. Kolegové, mučedníci, vzhůru na něho! Srazte ho z kazatelny a roztlučte ho na prášek, ať je navždy vyhlazen z místa tohoto!“

„O tobě mluvím!“ zvolal Jabes do chvíle napjatého ticha, vykloniv se přes zábradlí. „Sedmdesátkrát sedmkrát jsi mi tu nectně zazíval – sedmasedmdesátkrát rozjímám v duši a pravím sobě: Aj, člověk je hříšná nádoba – i tohle se mu dá ještě odpustit. Ale tys zhřešil prvním hříchem z jedenasedmdesátky. Bratří, proveďte na něm ortel předpověděný v Písmu! Svatí Páně, nyní se vyznamenejte!“

Jen to dořekl, zamávalo celé shromáždění poutnickými holemi a hrnulo se na mne. Neměl jsem se čím bránit, a protože Josef mi byl na dosah a ze všech nejzuřivěji na mne dorážel, začal jsem se s ním tahat o jeho klacek. V tom davovém útoku narážely hole o sebe a údery, mířené na mne, padaly na cizí lebky. Zanedlouho už duněly celou kaplí rány útočné i obranné, jeden mlátil do druhého. Ani ten Branderham se nezdržel projevů svatého nadšení a tloukl aspoň do pažení s takovým hřmotem, že mě to konečně probudilo. To byla úleva! Ale odkud se vzal ten dojem vřavy? Co to ve skutečnosti představovalo Jabesovu úlohu v té hlučné rvačce? Nic jiného než větev borovice, která mi v závanech vichřice tloukla do okna a rachotila suchými šiškami o skleněné tabule. Chvíli jsem napínal sluch, co to může být, ale když jsem rozpoznal příčinu, obrátil jsem se a usnul. A už se mi zas něco zdálo – ještě nepříjemnějšího než předtím, možno-li.

Tentokrát jsem dobře věděl, že ležím v dubovém kabinetu, a zřetelně jsem slyšel hučení větru i pleskot chumelenice. Také jsem slyšel neustálé ťukání borovicové větve a byl jsem si plně vědom, co je příčinou toho zvuku, ale tak mě to rozčilovalo, že jsem se rozhodl je umlčet. Vstal jsem – jak jsem se domníval – a pokoušel se otevřít okno. Hák byl k očku přiletován. Toho jsem si všiml už před usnutím, ale zapomněl jsem na to. „Aťsi, nechat to tak nemůžu!“ říkám si, rozbiju pěstí sklo a vystrčím ruku ven, abych uchopil tu protivnou větev. Místo větve jsem sevřel ledové prstíky lidské ruky. Padla na mne šílená hrůza. Chtěl jsem stáhnout ruku zpět, ale ledová ručka mě nepouštěla a přesmutný hlásek zanaříkal: „Pusť mě domů, pusť mě domů!“ „Kdo jsi?“ ptám se a cloumám rukou, abych se vyprostil. „Kateřina Lintonová,“ zachvěl se hlásek (proč zrovna Lintonová, když jsem přece četl většinou jen jméno Earnshawová?). „Vracím se domů, zabloudila jsem v bažinách.“ Rozeznával jsem za oknem nejasně dívčí tvař hledící dovnitř. Ze strachu jsem udělal něco surového. Když jsem se té postavě nemohl vyškubnout, přitáhl jsem jí zápěstí k roztříštěnému sklu a rozdíral je o hranu, až z ruky vyprýštila krev a potřísnila mi ložní prádlo. Ale postava stále lkala: „Pusť mě domů!“ a držela mě jako ve svěráku, div jsem hrůzou nezešílel. „Vždyť nemohu,“ povídám konečně. „Dřív mě pusť ty, když ti mám otevřít!“ Prsty povolily. Stáhl jsem ruku dovnitř, kvapně jsem zabarikádoval díru v okně sloupcem knih a zacpal jsem si uši, abych už to žalostné škemrání neslyšel. Plnou čtvrthodinu jsem si držel dlaně na uších, ale jen jsem začal poslouchat – smutné lkání tu bylo pořád! „Pryč!“ křičím. „Nikam tě nepustím, kdybys dvacet let volala!“ „Ano, dvacet let už volám,“ kvílel hlas, „dvacet let! Bloudím dvacet let!“ Nato jsem zvenčí zaslechl šmátravý zvuk a barikáda z knih se pohnula, jako by ji někdo odstrkoval. Chtěl jsem vyskočit, ale tělo jsem měl bezvládné, a tak jsem řval z plna hrdla, posedlý děsem. Přitom jsem si náhle uvědomil, že křičím doopravdy, nejen ve snu. Jak trapné! Někdo se kvapně blíží ke dveřím pokoje, otvírá je rázně, čtvercovými okénky prokmitá světlo. Posadil jsem se celý rozechvělý a otíral si zpocené čelo. Vetřelec stál chvíli nerozhodně a něco si mumlal. Konečně se polohlasem zeptal: „Je tu někdo?“ Nečekal zřejmě, že uslyší odpověď. Já jsem však usoudil, že by nebylo radno tajit svou přítomnost. Poznal jsem po hlase, že to je Heathcliff. Kdybych byl zticha, pátral by třeba dál. A tak jsem natáhl ruku a odsunul stěnu. Jaký to mělo účinek, na to hned tak nezapomenu!

Heathcliff stál zrovna u vchodu. Měl na sobě jen košili a kalhoty, bílý byl jako ta stěna za ním a svíčka mu kapala po ruce. Když vrzla dvířka kabinetu, jako by ho byl zasáhl blesk! Svíčka mu obloukem vyletěla z ruky na několik metrů a tak se roztřásl, že ji skoro nedokázal zvednout.

,,To jsem prosím já, váš host,“ zahlaholil jsem, abych mu uspořil další pokořující projevy zbabělosti. „Nemilá věc – křičel jsem ze spaní, měl jsem zlý sen, vyděsilo mě to. Promiňte, že jsem vás vyrušil.“

„Hrom do vás, pane Lockwoode! Já bych vás…,“ promluvil konečně můj hostitel a odložil svíčku na židli, protože ji ani neudržel v ruce. „Kdo vás to sem zavedl?“ pokračoval, zarývaje nehty do dlaní a zatínaje zuby, aby mu tak necvakaly. „Kdo to byl? Vyrazím ho okamžitě z domu!“

„Byla to Zilla, vaše hospodyně,“ odpověděl jsem, vyskočil jsem z postele a chvatně se začal oblékat. „Jestli ji chcete za to vyhnat, já vám v tom bránit nebudu, pane Heathcliffe, dobře jí tak! Vždyť mě sem beztak strčila jen proto, aby si na mně ověřila, že tu skutečně straší. Taky že straší, a jak! – duchové a přízraky se tu odevšad jen rojí. Už chápu, proč sem nikoho nechcete vpustit, a plně s vámi souhlasím. Za nocleh v takovém kabinetu hrůzy by se vám každý pěkně poděkoval!“

„Neříkejte!“ povídal Heathcliff. „A co to děláte? Lehněte si zas a spěte, když už jste tady! Jen proboha už nevydávejte ty hrozné skřeky! Takhle vyvádět – copak vás někdo škrtí?“

„Jen kdyby se ta můra byla tím oknem protáhla! Ta by mě jistě byla mohla uškrtit,“ protestoval jsem. „Já se tu nedám obtěžovat vašimi dotěrnými předky! Nebyl ten ctihodný Jabes Branderham náhodou váš příbuzný z matčiny strany? A co teprve ta fúrie, ta Kateřina Lintonová nebo Earnshawová nebo která – podstrčené dítě asi, což? – to ale musela být černá duše! Povídala, že tu bloudí už dvacet let. Co ta musela mít hříchů na svědomí, když si za ně odpykává tak zlý trest!“

Ještě jsem nedořekl, když jsem se náhle rozpomněl na spojitost, s níž v té knize vystupovalo Heathcliffovo a Kateřinino jméno – vypadlo mi to úplně z paměti, až teď se mi ta představa náhle vybavila. Zastyděl jsem se, že jsem se tak netaktně podřekl, ale rychle jsem přes to přešel a dodal, abych urážlivý dojem zahladil: „Račte rozumět, pane Heathcliffe, já jsem před usnutím pročítal…“ Zase jsem se zarazil. Měl jsem na jazyku, „ty staré svazky tady“, ale to bych se prozradil, že znám nejen tištěný, ale i rukopisný obsah, a tak jsem se včas opravil – „já jsem pročítal nápisy na okenní římse. Jednotvárná četba, ovšem, ale to víte, člověk nemůže usnout, a tak buď počítá, nebo…“

„Jak to se mnou mluvíte?“ zahřměl Heathcliff jako náhlá bouře. „Jak – jak se vůbec opovažujete, vy, a pod mou střechou? – Dobrý bože, ten chlap se zbláznil!“ A chytil se vztekle za čelo.

Okamžik jsem byl na vahách, mám-li se pro ta slova urazit či dokončit své vysvětlení. Ale bylo na něm vidět, že je povážlivě rozčilen, a to mě obměkčilo. Pokračoval jsem tedy ve výkladu, jak to bylo s těmi sny: že jsem jméno Kateřina Lintonová nikdy předtím neslyšel, ale že mi přirozeně utkvělo v mysli, když jsem si je před usnutím tolikrát slabikoval, a že se pak zosobnilo v mé obraznosti, na kterou jsem ve snu neměl vliv. Heathcliff za mého výkladu ustavičně přešlapoval směrem ke kabinetu, až si tam uvnitř sedl na postel, takže jsem na něho už neviděl. Ale dobře jsem vytušil, podle nepravidelného a přerývaného dechu, že zápasí s nějakým neobyčejně mocným pohnutím. Chtěl jsem před ním milosrdně utajit, že jeho boj s citem slyším, a tak jsem se s nápadným hlukem dooblékal, podíval se na hodinky a zahájil samomluvu o tom, jak se ta noc vleče. „Ještě nejsou tři! A já měl s určitostí za to, že už je šest pryč. Tady se čas vůbec nehýbe. Nebo jsme šli spát už v osm?“

„V zimě vždycky v devět, ve čtyři se vstává,“ ozval se hostitel, jako by potlačoval vzlyk. A podle pohybu ruky, který jsem v nejasném obrysu zahlédl, si snad i utíral oči. „Pane Lockwoode,“ pokračoval, „jděte do mého pokoje! Dole byste takhle časně jen překážel. Já už mám po spaní, díky vašemu dětinskému poplachu.“

„Já také,“ odpověděl jsem. „Prochodím zbytek noci po dvoře a pak půjdu, až se rozední. Nebojte se, prosím, já vás už víckrát svou návštěvou obtěžovat nebudu! Jsem nyní navždy vyléčen z bláhové snahy po lidské družnosti jak ve městě, tak na venkově. Rozumný člověk se omezí na společnost vlastní.“

„Povedená společnost,“ zasykl Heathcliff. „Vezměte si svíčku a jděte si, kam chcete. Já přijdu hned za vámi. Na dvůr ale nechoďte, psi jsou odvázaní. A v jizbě zase hlídá Juno, a – procházejte se na schodech a na chodbě, jinam nemůžete! No tak jděte! Jen pár minut – a jdu taky.“

Poslechl jsem a vyšel z pokoje. Ale za dveřmi jsem se zastavil, nevyznal jsem se v těch úzkých chodbách. A tak se stalo, že jsem bezděky přistihl svého hostitele při pověrčivém obřadu, který byl v podivném rozporu s jeho okázalou věcností. Vrhl se na postel, vytrhl okenní hák a přitom propukl v nezadržitelný pláč. „Pojď přece domů! Pojď ke mně!“ vzlykal. „Pojď, Katko, pojď! Prosím tě – aspoň jednou se mi ukaž! Katko, duše moje drahá, ozvi se – pojď – aspoň tentokrát…“ Strašidla, jak známo, jsou nevypočitatelná – Kateřinin přízrak se nezjevil. Jen prudký nápor větru se sprškou sněhových vloček vtrhl náhle oknem dovnitř – a mně zhasl svíčku.

Odpouštěl jsem v duchu Heathcliffovi jeho potrhlost, neboť mě ten ztřeštěný výbuch žalu přesvědčil o tom, že asi nějak hluboce trpí. Raději jsem šel odtamtud. Že jsem vůbec poslouchal! A ten svůj hloupý sen jsem mu také nemusel vypovídat. Teď kvůli mně prožívá taková muka. Ale proč tolik trpí, to jsem nechápal. Sestoupil jsem obezřetně po schodech do přízemku a rozhodl jsem se pro kuchyni vzadu, kde ještě žhnuly v krbu oharky shrabané na hromádku. Zažehl jsem si od nich svíčku. Nic se tam nehýbalo, jen mourovaný kocour se vyhříval na popelu. Při mém příchodu se zvedl a nespokojeně zamňoukal.

Před krbem stály do polokruhu dvě lavice. Natáhl jsem se na jednu a mourek vyskočil na druhou. Už jsme oba podřimovali, když do našeho zátiší vnikl první rušitel. Byl to Josef. Seštrachal se dolů po žebříku, který ústil do poklopu ve stropě – patrně se tudy chodilo do Josefovy podkrovní komůrky. Zamračil se dotčeně na plamínek v krbu, který jsem před chvílí rozdmýchal, shodil kocoura na zem, uvelebil se na jeho místě – vytáhl kratičkou dýmku a soustředěně si ji pěchoval. Mou přítomnost ve své svatyni považoval zřejmě za nestoudnost příliš očividnou, aby ji bylo třeba odsuzovat ještě slovy – mlčky dal dýmku do úst, založil ruce křížem a bafal. Dopřál jsem mu nerušené vychutnání vzácného požitku. Když vyfoukl poslední obláček dýmu, zhluboka si vzdychl, zvedl se a odešel s týmž důležitým výrazem, s jakým přišel.

Brzy nato jsem uslyšel lehčí kroky a už jsem otevíral ústa na „dobré jitro“, ale zase jsem je zavřel a pozdrav jsem spolkl, protože vcházející Hareton Earnshaw odříkával sotto voce své ranní litanie – přišel si totiž pro lopatu, aby odházel závěje před domem, prohraboval se v koutě mezi nářadím a každý předmět, který se mu připletl pod ruku, oslovoval řadou bohapustých nadávek. Nahlédl přes opěradlo mé lavice a pokrčil nosem: že bychom se měli pozdravit, to mu zřejmě ani na mysl nepřišlo – docela jako by tu místo mne seděl ten kocour.

Vida, že se Hareton chystá ven, usoudil jsem, že i já už mohu odejít. Zvedl jsem se z tvrdého lůžka a vykročil za ním. On ale vrazil lopatou do jiných dveří: z neartikulovaného zvuku, kterým tento pohyb doprovodil, jsem vyrozuměl, že mám jít tudy, chci-li se z kuchyně hnout.

Octl jsem se v jizbě. Obě ženy už byly vzhůru. Zilla rozdmýchávala obrovským měchem oheň, paní Heathcliffová klečela před krbem a při světle plamenů četla. Stínila si rukou oči před sálajícím žárem a podle všeho byla četbou zcela zaujata. Jen občas odtrhla zrak od knihy, aby vyplísnila hospodyni, když na ni dopadla sprška jisker, nebo aby odehnala psa, který se chvílemi s nemístnou přítulností pokoušel olíznout jí obličej. Heathcliff tam byl kupodivu také. Stál u ohně zády ke mně a dával co proto nebohé Zille, ale já jsem zastihl už konec bouřlivého výstupu. Nešťastnice musela každou chvilku nechat práce, aby si s hněvivým povzdechem otřela cípem zástěry oči.

Ve chvíli, kdy jsem vstupoval, odvrátil se od Zilly a osopil se na snachu.

„A ty, ty – mizerná…,“ použil totiž přídomku, který je sám o sobě zcela nezávadný, asi jako husa nebo koza, nicméně v knihách bývá většinou vyjádřen pomlčkou. „Ty se mi tu budeš jen válet? Tady si každý musí na chleba vydělat, z milosti tě živit nebudu! Dáš ten krám pryč! Pracovat budeš! Já ti to spočítám, že tě tu musím mít do smrti na očích – slyšelas, děvko zatracená?“

„Ale dám ten krám pryč, vy byste mi knihu stejně vzal, tak nač se s vámi hádat,“ odpověděla mladá paní, zavřela knihu a hodila ji na židli. „Pracovat vám tu ovšem nebudu, můžete se třeba zalknout nadávkami – já budu stejně dělat, jen co se mi zlíbí.“

Heathcliff napřáhl ruku a děvče mrštně uskočilo z dosahu – znalo asi dobře pádnost jeho pravice. Příčilo se mi přihlížet zápasu těchto dvou šelem, a proto jsem rázně vykročil ke krbu, jako bych se chtěl především ohřát, nevěda nic o tom, že jsem je vyrušil uprostřed hádky.

Hned se oba ovládli – věděli aspoň, co se sluší. Heathcliff schoval zaťaté pěsti do kapes, aby se vyhnul pokušení, a paní Heathcliffová našpulila ret, uchýlila se do lenošky v nejzazším koutě a tam, věrna svému prohlášení, zůstala sedět až do mého odchodu jako socha. Já jsem se u nich už dlouho neomeškával. Nepřijal jsem pozvání, abych s nimi posnídal, a sotva se začalo rozednívat, použil jsem první vhodné chvíle a vyklouzl ven na čistý vzduch. Venku byl klid, ovzduší jasné, ale mrazivé jako průzračný led.

Když jsem docházel k zahradní brance, zavolal na mne hostitel, abych na něho počkal, že mě doprovodí přes bažiny. Dobře, že se mnou šel. Svah před námi byl teď jedno širé, bělostné, rozvlněné moře, a jeho povrch se nekryl se skutečnou podobou terénu pod ním. Jámy aspoň byly zcela zaváty – i ty haldy kamení a štěrku z lomů, které mi ze včerejška utkvěly v paměti jako orientační body na mapě, zmizely beze stopy. Když jsem včera stoupal na Větrnou hůrku, míjel jsem na pokraji cesty, která vedla plání, řadu patníků, asi tak po osmi krocích od sebe. Postavili je sem a obílili proto, aby lidé nesešli z cesty – jednak potmě, a také v zimě, kdy pod vysokou sněhovou pokrývkou splyne, jako dnes, pevná cesta s okolními bažinami v jedinou rovinu. Nebylo tu po nich ani památky, jen tu a tam nějaká špinavá skvrnka na sněhu. Můj průvodce mě musel co chvíli napomínat, abych se držel víc doprava nebo doleva, zrovna když jsem si myslel, že jdu přesně po zatáčkách cesty. Mnoho jsme už spolu nemluvili. U brány drozdovského parku se zastavil a řekl, že teď už zabloudit nemohu. Rozloučili jsme se jen krátkým úklonem a já vykročil rovnou kupředu, spoléhaje se, že si na tomto posledním úseku cesty poradím sám. V domku vrátného totiž zatím nikdo nebydlí. Od brány parku jsou to k domu dvě míle; já jsem ušel dobré čtyři. Sešel jsem z cesty, bloudil mezi stromy a zapadal po krk do závějí. Co jsem při tom zakusil, nechť posoudí ten, kdo na vlastní kůži něco podobného zažil. Co bych se o tom šířil – když jsem vcházel do domu, odbíjelo dvanáct! Cesta z Větrné hůrky si tedy vyžádala hodinu na každou míli.

Moje rozšafná hospodyně – ta, kterou jsem převzal s ostatním zařízením – se vyřítila s celou svou svitou a nastalo bouřlivé vítání. Že prý mě už dočista oplakaly a že se už radily, kde by asi měly pátrat po mých ostatcích – měly totiž všechny za to, že jsem ve včerejší sněhové bouři zahynul. Okřikl jsem je, aby s tím povykem přestaly, když přece vidí, že jsem zas tady, a dovlekl jsem se nahoru do patra. Byl jsem tak promrzlý, že mi srdce v těle tuhlo. Převlékl jsem se do suchého šatstva, chodil dobrou půlhodinu po pokoji, než se mi trochu rozproudila krev, a teď odpočívám v pracovně, slabý jako moucha. Ani to teplo z plápolajícího ohně a horká káva, kterou mi služebná donesla na posilněnou, mi nepomáhají.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Člověk je jako větrná korouhvička. Například já, který jsem hodlal žít vzdálen styků s lidmi a děkoval nebi, že jsem konečně připadl na končinu, kde k tomu není takřka ani příležitost – já, bídná třtina, jsem po marném boji s dlouhou chvílí a pocitem opuštěnosti navečer kapituloval. Když mi paní Deanová přinesla večeři, požádal jsem ji pod záminkou, že s ní chci projednat některé další problémy svého zabydlování, aby mi dělala při jídle společnost. Doufal jsem pevně, že si ta osoba potrpí na kus řeči a buď mě svým hovorem rozjaří, nebo ukolébá v dřímotu.

„Vy zde žijete již dlouho, že?“ zahájil jsem. „Šestnáct let, tuším?“

„Aha.“