Ivy Green

KONVALINKOVÝ LES

Edice PETUNKY

Huntířov, 2026

© Ivy Green, 2026

Vydalo v roce 2026 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

jako celkově 180. a 139. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88516-10-1 (epub)

ISBN 978-80-88516-11-8 (mobi)

„Nikdo neví, kdy slovo zaseté včera vyklíčí v běs.“

Prolog

Místnost voní po kávě a čerstvém vzduchu. Je otevřené okno. Proč jsem ho jen nezavřela? Do plic zhluboka nasaju vůni a jsem si jistá, že cítím konvalinky. Tolik jsem je milovala…

Pokaždé, když jsem koncem května přijela na chalupu, moje kroky mířily do lesa, kde se pod stromy krčily drobné květinky, jejichž vůně zahltila mé smysly.

Jenže teď… Všechno je pryč…

Zvenčí ke mně doléhá vzdálený křik, nejspíš jsou to děti z místního tábora.

V hrudi mě bodne, jako by do mě někdo zabodl bajonet. Chci něco říct, ale nedokážu to. Mám všechny smysly otupené, mozek od těla naprosto odpojený.

Hlavou mi probleskne vzpomínka na moment, kdy se naše dva hlasy smísí. Křičíme na sebe čím dál víc… V tomhle módu jedeme sotva pár minut. Možná déle, nebo taky ne. Netuším. Čas splývá. Hádka umlká, ale já vím, že to neskončilo. Ještě ne.

Najednou za dveřmi slyším kroky. Těžké, tvrdé…

Dřevěné schody naposledy zavržou, než konečně vstoupí. Dveře se prudce rozrazí, div nevypadnou z pantů. Napětí v místnosti doslova jiskří. Rozmáchnu se rukou a pak…

Všechno se mi rozmaže, jako by někdo akvarelový obraz polil vodou. Slyším ránu – výstřel.

Do nosu mi pronikne pach čerstvé krve.

A pak vidím jen šmouhy v šedých odstínech, mísící se se sytě rudou. Krev. Mám jí všude. Vpíjí se do oblečení, stéká po kůži, lepí se mi na dlaně.

Zvedne se mi žaludek.

Vzduch se dusí prachem. Všechno je zpomalené. Slyším jeden hlas, bolestivý. K němu se přidává další. Vím, co říká, ale nedokážu ho poslouchat, natož vnímat.

Další slova. Slabá, zlomená.

Výstřel. Pád. Jak se to jen mohlo stát?

Myslela jsem, že je to jen pitomá hádka. Vyhrocená, ale stále v mezích, jež nejde snadno zbourat. Nikdy by mě nenapadlo, že se všechno může ve vteřině zvrtnout.

Dýchám mělce, srdce mi buší až v konečcích prstů. Zavřu oči. Jen na chvilku…

Chce se mi brečet, protože vím, že není cesty zpět, ale ani na slzy nemám sílu. Svět kolem se propadá. Nezáleží na tom, kdo jsem nebo kým jsem byla. Jediné, co mi zbylo, je smrt… A marnost. Všechno kolem zhasne. Zvuky přestanou existovat. Zůstává jen ticho, které mě pohlcuje…

1. kapitola

Stará budova na rohu ulice působila na první pohled nevzhledně. Zdi z ošoupaného betonu v sobě skrývaly tolik tajemství, že by je normální smrtelník za jeden život nedokázal rozluštit, ani kdyby se do policejního archivu nastěhoval.

Těžké dveře zaskřípaly a neochotně se pohnuly pod tlakem Danielovy ruky. Do nosu se mu vetřela vůně Sava a zatuchlých papírů. Uklízečka pod schody vytírala část dlážděné chodby a něco si přitom sama pro sebe mrmlala.

V kapse saka nahmatal přeložený dopis s logem krajského ředitelství.

„Dobrý den, přejete si?“ Starší muž v uniformě seděl za přepážkou kousek ode dveří a přísně si ho měřil skrz tlusté brýle.

Daniel se k němu otočil a poté, co pozdravil, předložil dopis a občanský průkaz.

„První patro, chodbou se dáte vlevo. Dveře číslo 311,“ zabručel stroze, když kontroloval všechny potřebné doklady.

Daniel stoupal po širokých žulových schodech. Očima těkal po jednotvárném prostoru, z něhož sálala bezútěšnost a prázdnota. Jeho cit pro estetiku trpěl.

Když se před ním otevřel vzdušný prostor prvního patra, spatřil dlouhou chodbu rozbíhající se do dvou rovnoměrných stran. Pomalu se vydal směrem, kterým ho poslal pracovník za přepážkou, a okamžitě narazil na dveře, u nichž už čekal vysoký archivář, jehož tvář zdobil šedivý plnovous.

„Už jsem nečekal, že by ten případ po tolika letech mohl někoho zajímat,“ utrousil s nádechem jisté otupělosti.

Dan se posadil ke stolu se spisem. Chvíli se díval na tmavé desky, jako by nevěřil, že je má před sebou. Červené razítko na vrchní straně mluvilo jasně – UZAVŘENO. Jak jednoduše to znělo…

Archivář se opřel o rám dveří a zamyšleně pozoroval, jak Daniel listuje složkou.

Dan na jeho přítomnost téměř zapomněl. Ponořil se do stránek, které myslel, že nikdy neuvidí. Listoval. Vykouklo na něj několik fotografií z místa činu – krev na zemi, střepy z rozbitých hrnků, ručně psané zápisky, na nichž se rozpíjel inkoust. Na moment zavřel oči. Musel se uklidnit, zpomalit zběsilý tep.

Jakmile se trochu ovládl, pokračoval. Stránky mu pod rukama šustily. Výpovědi svědků, soudní protokol, poznámky kriminalistů…

Všechno se mu vrývalo do paměti a útržky vzpomínek znovu ožívaly. Vystupovaly ze tmy, rozehrávaly hru světel a stínů. Vybavil si dvě těla na zemi a zoufalý křik plačícího dítěte. Zařezával se mu do uší a mozku jako nabroušená břitva.

Pevně stiskl čelisti k sobě. Cítil, jak se mu svírá hrdlo. To dítě byla Nina. Osamělá malá Nina. Strýc ho násilím vystrkal zpátky na terasu a přinesl mu batole, aby ho chvíli podržel, protože musel zavolat policii. Tenkrát choval roční Ninu v náručí. Její rudý obličej byl opuchlý pláčem, tváře jí brázdily slané potůčky slz a vpíjely se mu do oblíbeného námořnického trička.

Sevřel ruce v pěst a hlasitě si povzdechl. Už dál nemohl. Ani po letech si nedokázal od oné události udržet dostatečný odstup a jeho tělo reagovalo stejně jako tehdy.

„Je všechno v pořádku?“ Archivářův hlas ho vytrhl z myšlenek.

„Jo. Já jen…“ zamával na muže s mobilem v ruce. Dřív, než větu dořekl, si uvědomil, že archivář beze všech okolků kývl.

Pak už v místnosti nezaznělo jediné slovo.

Dan zavřel složku a rozloučil se.

Odcházel. Slyšel, jak za ním zaklaply dveře a celým nitrem mu projela vlna znatelné úlevy. Jeho kroky se nesly chodbou v tlumeném zvuku ozvěny. Zdálo se mu, že neopouští jen policejní archiv, ale hrobku svých dávných temných vzpomínek.

*

Čerstvý vzduch. Nádherně svěží, protkaný vlhkostí deště, jehož kapky dopadaly na dlažební kostky ponuré ulice. Z kostelní věže se ozval zvon. Každý úder jeho kovového srdce zněl jako kladivo dopadající na kovadlinu. Daniel cítil, jak mu vibrace prostupují tělem a znovu v něm rozehrávají scény plné temnoty.

Pohřeb. Černé auto přivážející rakev s tátovými ostatky. Skupinka lidí v tmavých oblecích. Máma s kapesníkem a rozmazanou řasenkou. Josef, který ji utěšuje. Marta stojící u kostela s kyticí rudých růží.

Velká ručička na věži se s posledním úderem zvonu pohnula. Čas se posunul, ale bolest zůstávala.

Pomalu došel k autu. Potřeboval odtud vypadnout. Vrátit se do svých zajetých kolejí. Sotva nastartoval, sešlápl plyn a vyrazil skrz spletité uličky města, jež se každým ujetým kilometrem pomalu rozšiřovaly.

Hlavou mu probleskla myšlenka na ženu, kvůli níž tenhle návrat do minulosti podstupoval. Nina. Kdyby se všechno nezkomplikovalo, mohl si tyhle nepříjemné záležitosti odpustit. Jenže nic není tak jednoduché, jak se může zdát.

Kdyby alespoň věděl, kam odešla. Takhle si připadal prázdný jako prasklá nádoba, ze které se vylila všechna voda a nikdo jí nedokázal znovu naplnit.

Zkoušel všechno. Volat, psát, navštívit její prarodiče. Nic. Wolfovi si ho při návštěvě, kam vyrazil s tetou Martou, měřili víc než podezřívavě. Ačkoliv se ho na nic neptali, bylo mu jasné, že z celé situace nepřímo viní i jeho.

A pak tu byl její mobil. Nedostupný. A uzamčený facebookový profil. Vložila si na něj fotku. Do obličeje jí nebylo vidět, protože se fotila proti světlu.

Uvědomoval si, jak je dnes rozdrásaný. Mnohem víc než jindy. Možná se večer raději opije. Co by mu na to asi řekla? Kdyby věděla, že se zase neudržel…

Potřeboval se soustředit na cestu, ale v hlavě mu šrotovalo na plné obrátky.

*

Před týdnem se vyrazil pobavit s Bernardem do baru. Pil víc, než bylo zdrávo. V tu chvíli se cítil lépe, jako kdyby mu někdo otupil palčivou bolest v srdci. Bernard odešel, ale Dan ještě zůstal. A pak se tam objevila dívka. Hezká štíhlá tmavovláska s vlnitými vlasy, hnědýma očima a dokonale tvarovanými rty. Přišla asi mezi šestým a sedmým drinkem – těžko říct. Bavila se s ním, smála se jeho poznámkám a snažila se být milá… Pár dalších nenápadných doteků a vlídných slov.

Šlo to dobře, až moc. Přesně, jak byl zvyklý, ovšem jen do chvíle, kdy ji venku před barem nedočkavě políbil. Tělo se mu chvělo zadržovanou touhou a žádalo jednu jedinou věc – uvolnění. Sevřel ji kolem pasu a prudce přitiskl k sobě. Chtěl jenom přehlušit tu neustálou prázdnotu. Zkusit na chvíli zapomenout. Zatímco ji líbal, jeho dlaně zkoumaly křivky brunetčina těla, když se mu najednou před očima objevila ona. Viděl před sebou její tvář. Vyčítavý pohled, stejný jako když se před těmi nekonečně dlouhými týdny zmazal, jak zákon káže, a Nina ho našla ležet v posteli. A pak o něj ještě pečovala. A teď se na něj dívala zrovna tak…

„Nino?“

Její jméno mu vyklouzlo ze rtů, aniž by si to uvědomil…

Dívka v jeho náručí, ztuhla v pohybu.

„Co jsi to řekl?“

Otevřel oči. Jako by mu někdo právě chrstl studenou vodu do obličeje.

„Nic.“

Všechno se v něm vzpříčilo. Krev mu ztuhla v žilách, touha se rázem vypařila. Teď tu stál jako kretén s cizí holkou a v jejím výrazu se odrážela zloba.

„Promiň, asi by ses měla vrátit dovnitř,“ utrousil a rukou si zajel do krátkých vlasů. Nevěřícně zakroutila hlavou a nasupeně zmizela za dveřmi baru.

Tohle vážně podělal.

Měl chuť něco rozmlátit. Kdy se z něj stal chlap, který ztratil odvahu dotáhnout věci do konce? Jasně že to věděl… Když se mu Nina dostala pod kůži a rozvrátila jeho vlastní svět. Spálila na popel jeho staré já, zvyky a pravidla. Pak odešla. Nechala za sebou jen chaos a prázdnotu.

*

Jeden měsíc, tři týdny a tři dny… Přesně tolik času uplynulo od jejich posledního setkání. Vnitřnosti se mu při té myšlence rozechvěly pod náporem zoufalství.

Dešťové kapky stékající po skle připomínaly slzy, uvězněné hluboko v něm. Kolikrát si od Josefa vyslechl kázání, že kluci nepláčou. Kdykoliv jako chlapec začal brečet, setkal se s nepochopením a radami typu: „Fňukají jenom slaboši.“ Nebo: „K čemu je ti pláč – stejně tím nic nezměníš.“

Tyhle věty se mu vryly pod kůži tak hluboko, že jim nakonec uvěřil.

Když dorazil na obchvat, uvědomil si, že tohle už sám neunese. Potřeboval s někým mluvit.

Svěřit se. Probrat dnešní den.

Mohl by se zastavit za Bernardem… Jenže ten měl plnou hlavu příprav na svatbu s Evou. Co třeba teta?

Oči mu sklouzly na palubní desku, aby zkontroloval čas. Josef měl být ještě v práci, ale Marta ho určitě vyslechne. Její vřelý, mateřský přístup ho dokázal vždycky uklidnit.

Na kruhovém objezdu sjel a pokračoval na konec dlouhé ulice, kde pod lesem u louky končila městská zástavba.

Josefův dům stál uprostřed rozlehlé zahrady a krčil se pod korunami starých ovocných stromů a ořešáků.

Daniel vystoupil z auta a vstoupil na chodníček vedoucí k domu. Marta na terase otírala květníky od bláta a rovnala je do řady pod přístřešek.

„Ahoj teto,“ pozdravil ji a přešel k lavičce vedle vchodových dveří.

„Ahoj, Dane. Vůbec jsem tě nečekala… Josef říkal, že jsi dnes jel do Prahy.“

„Byl jsem v policejním archivu. Měl jsem možnost nahlédnout do spisu,“ přiznal neochotně. Pořád se v něm všechno pralo. Touha promluvit si s Martou, ale i jistá rezervovanost, která ho brzdila a bránila mu říct úplně všechno.

„Aha, úplně jsem zapomněla, že sis před týdny podával žádost… A? Našel jsi něco?“

Pokrčil rameny.

„Zatím nic.“

Přestala otírat keramickou nádobu a odložila špinavý hadřík na kamenný sokl.

„Nedáš si bábovku? Včera jsem ji upekla. Můžeme si promluvit u kávy.“

Daniel přikývl. Posadil se na lavičku a zadíval se na ocelově šedé nebe.

Teta odběhla pro pohoštění a když se ve dveřích objevila s podnosem, zahlédl na něm dva šálky a pocukrovanou bábovku.

„Nechceš jít raději dovnitř? Nemám tady ani stolek, včera ho Josef převrhl a vrchní skleněná deska praskla.“

„Radši bych zůstal tady venku, na vzduchu.“

Odložila tác na parapet a posadila se vedle synovce.

„Vypadáš dneska mizerně,“ konstatovala opatrně.

„Děkuju,“ opáčil sarkasticky.

Marta povytáhla obočí. „Tak mi řekni, co se děje. Už tě pozoruju delší dobu a je to s tebou čím dál horší. Ploužíš se jako tělo bez duše. Josef říkal, že bez ustání pracuješ. Mám dojem, že jdeš z extrému do extrému. Napřed se flákáš a pak by ses pro změnu přetrhl.“

Kousl se do rtu.

„Jsem v práci sám, nic nestíhám.“

„Vážně jsi sem přijel kvůli tomu, aby sis postěžoval na pracovní vytížení?“

Popadl hrnek a hodil do něj kostku cukru. Samozřejmě, že ne! Tak proč pořád nedokáže nic říct narovinu?

„Nevím, co mám dělat. Bez ní jsem najednou prázdnej…“

Fajn. Je to venku. Konečně.

Marta usrkla horkou kávu a hlasitě si povzdechla.

„Bez ní?“ Podala mu lžičku.

„Jo, bez ní. Bez Niny…“

„Nedávno jsi vyváděl, když jsi zjistil, kým je. Víš, že už tehdy jsem měla dojem, že tě ta holka nějak zasáhla? A pak jsi ji vzal do Francie. Víc říkat už nemusíš.“

„Doufal jsem, že nejsem tak průhlednej.“

Teta se rozesmála.

„Už tě znám, Dane. Když Josef přišel s tím, že jedeš s Ninou na služební cestu, bylo mi to jasný. Copak jsi někdy vzal někoho s sebou na služebku?“

Zavrtěl hlavou.

„Taky jsem na ně moc nejezdil.“

„Tenhle fakt pomineme. Takže sis jí odvezl ke Kochům a tam se to mezi vámi zlomilo?“

Neklidně se ošil. Nikdy by ho nenapadlo, že bude Martě vyprávět o svém intimním životě. Samozřejmě – věděla toho dost, ale nikdy ne přímo od něj. Evidentně si dokázala spoustu věcí domyslet. Jak asi vnímala ty jeho úlety s jinýma holkama? A že jich bylo…

„Dali jsme se dohromady na mojí narozeninové oslavě,“ utrousil suše a konečně zamíchal kávu s cukrem.

„A do týdne od tebe utekla.“

Protočil oči.

„Hrozně moc mi chybí a nevím, co si počít. Ty její nesmělý úsměvy, hlášky, kterýma mě dokázala vytočit, ale zároveň pobavit…“

„Jsi v tom až po uši, Dane. Jen nevím, jestli je to dobře nebo špatně. Znám Ninu od dětství a vím, čím si prošla. Můžu ti tu vyjmenovat všechny její bolístky, říct ti co má ráda nebo ne. Ale jedno vím jistě, jestli ji chceš zpátky, budeš se muset snažit. Nevím, co sis myslel, že děláš, když jsi ji svedl. Je mi jasný, že to z její strany nejspíš nevzešlo.“

Mlčky zíral před sebe a vstřebával tetin monolog. V hrudi ho divně pálilo.

Co si myslel? Upřímně – nic. Když Ninu svedl, neřídil se hlavou. Doufal, že jakmile se s ní vyspí a dosáhne svého, přestane ho zajímat. Jenže se spletl a kdyby si nelhal už tenkrát, věděl by jak všechno skončí. Dostala ho ještě dřív, než si ho pustila k tělu.

„Víš vůbec, co by Nina potřebovala, kdyby se teď vrátila? Co bys jí mohl nabídnout?“

Zkroušeně semkl rty. Celou dobu se zabýval sám sebou a úplně přehlížel, co by chtěla ona. Kolik toho o ní vlastně věděl? Rozhodně ne tolik, aby mu důvěřovala.

Hlavou mu probleskla vzpomínka na ráno, kdy při jeho dotecích zpanikařila – přemýšlel nad tím snad tisíckrát, snažil se hledat možné důvody, které by vedly k nějakému jednoduchému vysvětlení, ale vždycky došel k jedné jediné možnosti. Někdo Nině ublížil…

„Jsem sobec, kterej se ze začátku nechal unést tím, jak vypadá. Ale všechno se změnilo. Netušil jsem, jak moc se mi dostává pod kůži. Trávil jsem s ní každej mizernej den a cítil se s ní dobře. Napřed mi stačilo s ní jen být, mít ji u sebe… Pak už ne. Potřeboval jsem víc a víc. Nebála se mi ukázat moje chyby. Vždycky, když si mě dobírala jsem věděl, že mi říká, jaký ve skutečnosti jsem, přesto jsem její narážky přehlížel. Bral jsem je jako součást hry, když chtěla být nepřístupná. Nakonec mi nestačilo ani to. Přál jsem si, aby se do mě zamilovala – stejně jako já do ní. Jenže jsem všechno podělal, protože jsem jí lhal. Zatajil jsem, kdo je můj otec. A ona si teď myslí, že jsem si s ní jen hrál.“

„Tohle je poprvé, co o někom takhle mluvíš, Dane.“

Daniel se pousmál, ale v očích se mu odrážela bolest. Marta mu položila ruku na rameno.

„Hrozně ráda bych ti řekla, kde Ninu najdeš, ale od Doroty vím jen to, že odjela do Prahy. Její kamarádka jí půjčila byt, protože je v zahraničí. Ale nedokážu ti říct, kde přesně, když jsem s Dorou mluvila, měla jsem dojem, že to neví ani ona. Občas za prarodiči přijede na víkend nebo zavolá, ale nic dalšího vážně nevím. Nina jim vyčetla, že lhali.“

Rozbušilo se mu srdce. Jestli je v Praze… Možná by se mohl zeptat Martina. Vždyť dělá u policie… Třeba by Ninu našel…

„Hlavně neudělej nějakou blbost. Už dříve měla potíže a mohla by se zase sesypat.“

V hlavě se mu rozezněl alarm.

„Sesypat?“ zopakoval tiše.

Marta dopila kávu a nabídla mu bábovku. Nejspíš tím záměrně odváděla pozornost jinam. Vzal si kousek pečiva a bezmyšlenkovitě se do něj zakousl.

Nejistota ho sevřela jako těsný kabát. Jeho pohled mluvil jasně.

„Proč mi nic neřekla?“

„Nikdo se nechlubí narušenou psychikou. Nina se před pár lety zhroutila. Asi ve třeťáku… Prý toho na ní bylo moc. Učení a takové ty pubertální vztahy mezi spolužáky. Nedokázala ustát tlak okolí a projevila se u ní latentní tetanie. Někdy vede ke zvláštním stavům – třes, křeče, úzkosti a panické ataky…“

Poslouchal tetu a sotva dýchal. Slova v něm rezonovala a jemu docházelo, jak moc je mu Nina vzdálená. Všímal si jejích úsměvů, její krásy, ale neviděl bolest, kterou skrývala. Rukou si zoufale prohrábl vlasy.

Najednou do sebe všechno zapadalo jako dílky puzzle.

„Bože… Já jsem jí hrozně ublížil,“ vydechl zlomeně. Ochromila ho fyzická bolest a na okamžik si myslel, že kolabuje.

„Je ti dobře? Můžeš přespat u nás v pokoji pro hosty. Už jsme ho s Josefem dodělali.“

Nevěděl, jestli zůstat nebo ne. Doma ho čekala jen samota a prostor příliš připomínající Ninu.

„Až přijede Josef, bude se vyptávat. Nechci, abys mu něco říkala.“

Chápavě pokývala hlavou.

„Než přijede, udělám ti bylinkový čaj,“ nabídla se. „A pak si můžeme povídat. Třeba o květinách.“

Pokusil se pousmát.

„Nebo bys mi mohla vyprávět o tom, jak se vlastně Sandra s Monikou skamarádily.“

Marta rezignovaně pokrčila rameny.

„Vážně o to stojíš? Když vidím, jak se tváříš, nejsem si jistá, že je vzpomínání dobrý nápad.“

Odhodlaně Martě hleděl do očí. Nemohl couvnout. Jestli se má něco dozvědět, musí si to odbýt teď. Dokud všechno bolí a on ví, že mu hůř být nemůže. Ze dna už přece není kam spadnout…

„Jak chceš. Ale napřed ti připravím pokoj.“

Teta zmizela v domě a Daniel osaměl. Kéž by se k minulosti nemusel nikdy vracet…

2. kapitola

Monika

První den na střední škole… Ještě že jsem si ráno oblékla něco pěkného, protože jinak bych byla totální looser. Vidím nové spolužáky, spolužačky a pozoruju jejich oblečení. Nejsem povrchní člověk, ale oblečení vám dokáže prozradit hodně. Pár z nich má na sobě značkové věci, dvě holky u okna kousek ode mě se ráno nacpaly do těsných krátkých šatů – zřejmě chtějí ukázat svoje přednosti novým spolužákům, ale jelikož na to nemají postavu, není, čím se chlubit.

Rozhlížím se kolem a po chvíli váhání zamířím do jediné prázdné lavice – bohužel té první přímo před učitelskou katedrou. Moje dlouhé blond vlasy se vlní s každým krokem a já si vychutnávám chvíli, kdy vím, že se na mě ostatní dívají. Kluci i holky.

Posadím se a čekám, kdo ještě přijde.

Do třídy vstoupí dívka a její tvář zdobí nejistý úsměv. Jedním pohledem zhodnotí situaci a pak jí oči padnou na mě. Usmívá se a míří za mnou. Zdá se mi povědomá.

„Ahoj, Moniko – jsi to ty, že jo?“ pozdraví přátelsky a stojí vedle lavice. Konečně mi dochází, odkud se známe.

„Sandra – vzdálená příbuzná...“

Přikývne a ukáže na místo po mojí pravici.

„Je tu volno,“ hlesnu a pozoruju, jak si sedá.

„Jsem ráda, že vidím někoho známého. Měla jsem ráno velkou trému z nového prostředí.“

„Vážně? Já si spíš dnešek užívám. Konečně jsem ze základky pryč a těším se na život na intru,“ sděluju nadšeně.

„Možná bychom se mohly domluvit a třeba by nás daly na pokoj spolu,“ přemýšlí Sandra a rukou si pročísne dlouhé, husté vlasy v barvě temné jako sama noc.

Usměju se na ni.

„To je skvělý nápad.“

Rty se jí roztáhnou v širokém zářivém úsměvu. Něco mi říká, že si budeme rozumět. Možná jsme si právě společně sedly do lavice, ale tuším, že nadcházející školní rok nebude jen o škole…

Nina se protáhla dveřmi do bytu. V předsíni odložila dvě obří tašky a hlasitě si povzdechla. Třetí srpnový týden a stále vedro jako v tropech.

Kdyby ji nezlákal letní výprodej oblečení, mohla si dnešní procházku v nepříjemném horku odpustit. Jenže její nitro zatoužilo po malé radosti… Teda alespoň ze začátku si myslela, že bude malá. V okamžiku, kdy vstoupila do obchodu a pohlédla na první cenovku, propadla naprosto neřízené nákupní horečce. Chtěla utratit pár korun za něco hezkého, prostě být na chvilku obyčejnou holkou.

Zamířila do koupelny, aby si opláchla dlaně a obličej. Jakmile vstoupila, její uši zaslechly známé rytmické zvuky. Kapky vody pravidelně dopadaly do umyvadla a stékaly po porcelánu. Nina se snažila na nepříjemný zvuk nemyslet, ale lezl jí na nervy víc než obvykle. Pořád si v Leyně garsonce nezvykla. Kamarádka jí slíbila, že pokud bude v bytě cokoliv potřebovat, může se v klidu obracet na jejího bratra.

Ráno tedy poslala Maxovi textovku, aby za ní přišel. Odpověděl okamžitě, že dorazí večer.

Opláchla se, přešla do pokoje a plácla sebou na pohovku. Zavřela oči. Potichu rozjímala a přemýšlela, kam všechny ty kousky, co si nakoupila, dá.

Dnes svůj šatník obohatila o několik triček, sukní, asi troje kalhoty a nejmíň sedm nových šatů. Všechny vypadaly dokonale a než by se v obchodě rozmýšlela, kterým dá přednost vzala raději všechny. Jedny modré, bez ramínek s tylovou sukní – ty si zvolila na Evinu svatbu. V duchu si plánovala, jak se do nich oblékne a zkusí udělat dojem na Daniela.

Jistojistě věděla, že na svatbu dorazí. S Evou si psala téměř každý den a kromě toho, že její kamarádka řešila těhotenství, zahlcovala Ninu informacemi z práce a neustále se z ní snažila vymámit důvod náhlého odchodu.

„Proč jsi tak rychle skončila?“

„Protože jsme si s Danem nikdy nerozuměli. Víš, jak mě nesnášel. Zkrátka to mezi námi nefungovalo. Lezli jsme si na nervy,“ snažila se neprozradit Evě, co všechno se stalo.

„Mám dojem, že tahle verze je hodně zkrácená. Říkala jsem ti, že všechno může skončit zlomeným srdcem.“

„Já ho zlomený nemám.“

„Vážně?“

Ještěže jí kamarádka neviděla do tváře, jinak by okamžitě poznala, jak se věci mají.

Rezignovaně si složila hlavu v dlaních. Samozřejmě si lhala. Jinak by to asi nepřežila. Snažila se na něj nemyslet a předstírat, že v ní nezanechal ani malinkatou stopu.

Přitom ho furt miluju, myslím na něj, kudy chodím a mám srdce rozbité na milion kousků.

Proto si koupila ty šaty. A tmavé krajkové spodní prádlo. Nejprve ho držela v ruce, bezmyšlenkovitě si ho prohlížela, dokud se jí před očima neobjevil obrázek jeho obličeje. Co by na takový vyzývavý kousek asi řekl? A proč se tím vůbec zabývám? Jestli si se mnou hrál, jen aby se pomstil, bude mu jedno jak vypadám, jestli mám šaty krátké nebo dlouhé a už vůbec ho nebude zajímat, co mám pod nimi. On si svou misi splnil. Meta dosažena, tak proč se dál zdržovat s nějakou nudnou tuctovou holkou?

Každý den bez něj se cítila hůř a hůř. Užírala se v Leyně bytě a propadala depresím. Vůbec se nedokázala sžít s divokým pražským prostředím. Na koleji alespoň neměla pocit, že je pořád sama. Dokonce i podnájem, který ještě před pár měsíci sdílela s Erikou a Pavlou, působil přívětivěji než opuštěná místnost vysokého smíchovského věžáku.

I po téměř dvou měsících stále trpěla závratí a okno obcházela obloukem.

Její jedinou zábavou se stalo venčení sousedčiných psů – dvou jezevčic, které bez řádného venčení celé noci štěkaly. Nina staré paní nabídla, že je vezme na procházku a samozřejmě nezůstalo jen u jedné. Sousedka jí psíky ochotně půjčovala a Nina s nimi každý den nachodila bezmála deset kilometrů. V noci byl pak klid, dokonce i ona usínala snadněji, vyčerpaná fyzickou námahou.

Z myšlenek ji vyrušil zvuk bzučáku. Trhla sebou a překvapeně zamrkala. Na mobilu se objevila zpráva.

„Jsem dole u dveří, odběhl jsem z práce. Otevřeš mi?“

Doklopýtala ke dveřím a vpustila Maxe dovnitř. Během pár minut už stál v koupelně a mrkal na Ninu skrz dlouhé řasy.

„Nečekala jsem, že dorazíš tak brzy.“

Pousmál se.

„Řekl jsem šéfovi, že si musím něco nutně vyřídit. Jemu je fuk, kde jsem, pokud svou práci udělám.“

„Ještě, že máš tak skvělýho šéfa.“

„Jestli máš zájem, může být i tvůj. V tiskárně hledají sekretářku.“

„Chci si zase najít práci v nějakém zahradnictví.“

Max se naklonil k umyvadlu a začal se věnovat práci, přitom po očku sledoval Ninu. Předstírala, že si ho nevšímá a opřela se o futra.

„Víš, že Lea přijede už příští týden?“ nakousl a klíčem povolil závit.

„Psala mi to o víkendu. Prý už má zážitků dost a musí se nahlásit na pracák – stejně jako já. Takže až se vrátí budu se muset vystěhovat. Předpokládám, že přijede s Alanem.“

Zaculil se.

„Můžeš jít bydlet ke mně,“ nadnesl s lehkostí jako kdyby nabízel kousek čokolády.

Málem se zakuckala. Bylo to tu zase. Jeho tendence, překročit kamarádskou hranici.

„Myslím, že by to nefungovalo. Už jsi vůbec s nějakou holkou bydlel?“

Zavrtěl hlavou.

„Zatím jsem žádnou nepřekecal.“

„Tak se toho drž. Víš, že my holky máme rády růžový chlupatý dečky na záchodovém prkýnku a každýmu chlapovi zabereme v koupelně všechny skříňky, jen abychom si do nich nacpaly kosmetický serepetičky a krabičky s tampóny? A

všude v bytě jsou vlasy. Naše,“ dodala se smrtelně vážným výrazem v obličeji, ale přemáhala se, aby se nesmála.

Pobaveně se ušklíbl.

„To mě má odradit, jo? Zapomínáš, že jsem dost velkou část svého života strávil v bytě nejen s matkou ale i s mojí milovanou sestřičkou,“ opáčil s ledovým klidem. „Takže mě nevyděsíš. Ale každopádně kdyby sis to rozmyslela, a chtěla zútulnit svým šarmem můj klučičí kutloch, máš k dispozici druhou půlku mojí postele.“

Měla chuť ho praštit. Dloubla ho do žeber až se zachichotal.

„Jsi pošuk,“ odvětila klidně.

„Hm… To říkáš furt.“

Chvilku ho pozorovala při práci. Vyšrouboval kohoutek vedoucí k baterii a vložil do něj nové těsnění.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ její hlas zněl nejistě.

„Mám se bát?“

Přes rty jí přelétl letmý úsměv.

„Zajímá mě, jak přemýšlí mužský.“

Maxův udivený pohled se rázem změnil v pobavený škleb.

„To radši nechtěj vědět, květinko.“

„Proč ne?“

„Protože je to nebezpečný – teda především pro mě. Když ti dám návod, uvidíš mi do hlavy a už si mě sem víckrát nepozveš.“

„Stejně mě to zajímá,“ pokrčila ledabyle rameny a dávala si pozor, jak naformuluje další větu, aby nezněla vyzývavě. „Chtěla bych vědět, jestli se vy chlapi dokážete vyspat i s holkou, která se vám nelíbí.“

Povytáhl zvědavě obočí. Jeho rty se zvlnily.

„Zjednodušeně řečeno – jo. Ale má to pár háčků.“

„Jaký?“

„Jsme hodně vizuální, takže se nám musí dotyčná líbit. To je zásadní.“ Všiml si, jak se Nina zamračila. „Jo, je to povrchní, ale prostě si nemůžeme pomoct… A když chybí vzhled vždycky pomůže alkohol. Pak už je jedno jak vypadá, jen musíš odejít dřív, než vystřízlivíš.“

Nina mu konsternovaně hleděla do tváře, což ho svým způsobem nutilo, aby ji dál dráždil. Vychutnával si její rozpaky a trochu se uculoval.

„Takže kdyby ses opil, klidně by ses se mnou vyspal?“

Oči se mu rozšířily údivem.

„Nechceš mi připomínat, jak jsem při jednom jediným pokusu svádět tě, selhal, že ne?“ přestal se zabývat těsněním a zmrazil Ninu pohledem. „Protože tahle tvoje formulace na mě působí několika způsoby. Jsem jen obyčejný hetero chlap – a když s ním holka vede takový řeči působí to na mě dost intenzivně, víš? Momentálně je moje myšlení ve fázi – ona se mnou flirtuje? Chce se se mnou vyspat? Proto se mě takhle ptá? A v žádný verzi mých představ nemusím být vůbec opilej.“

Nině vyschlo v krku.

„Já tě nechtěla svádět! “ najednou nevěděla, co říct, protože se cítila trapně. Sama před sebou i před ním.

„Co?“

„Prostě si mě vždycky vybral někdo, jen aby si na mě zahojil svoje vlastní ego. Jsem naivní a vypadám asi snadno dostupná. Říkají si, tuhle chudinku nikdo nechce, ta bude brát cokoliv jen aby někoho měla…“

Začínalo mu být horko. Její slova se mu nelíbila.

„Kde jsi na tyhle nesmysly přišla, Nino? Nějak mi unikají souvislosti, víš? Protože holka jako ty, se nemusí spokojit s tím co zbyde, jak se mi tu snažíš naznačit. Ublížil ti snad někdo?“

Prudce zavrtěla hlavou. Teď působila jako bezradná naivka. Zmatená a ztracená ve vlastním životě, a ještě ke všemu si vylévá svoje city u kluka, jenž je zároveň bratrem její nejlepší kamarádky. Při tom pomyšlení se trochu zděsila. Co když to Max řekne Lee?

„Nikdo mi neublížil. Zajímalo mě to jen teoreticky. Jestli byste dokázali něco předstírat třeba kvůli pomstě…“ Nechala větu nedokončenou. „Hlavně nic neříkej Lee, jo? Víš, čtu hodně romány a občas se tam o podobných věcech píše, tak mě zajímá, jestli je to reálný.“

Zhluboka nasál do plic vzduch.

„Já nevím, Nino. Nikdy jsem si nezačínal s holkou proto, abych jí ublížil. A jestli se tak někdo chová, je vůl nebo debil.“

Koutky úst jí zacukaly. „Nevyjde obojí nastejno?“

Max neodpověděl a stále Ninu pozoroval, ale vzhledem k tomu, že už působila uvolněně, nechal onen divný rozhovor plavat. Nasadil kohoutek a utáhl ho.

„Kdybys ještě něco potřebovala, klidně zavolej, jo?“

Přikývla.

„Jen už se mě, prosím, neptej na tyhle teoretický otázky. Nejsem na ně stavěnej.“

Mrkl přátelsky na Ninu a váhavě se s ní rozloučil.

Sotva odešel, přepadl ji splín. Zarýval se jí pod kůži a nutil ji, trápit se dalšími otázkami, neustále se vracejícími k Danielovi. A potažmo i k Martinovi.

Uvědomila si, že na té svatbě bude i on. Znovu se setkají… Konečky prstů ji lehce zabrněly. Hlavně si nesmí Martina připustit k tělu, zůstat s ním sama. Vzpomínka na Bernardova bratra se jí vkradla do mysli nečekaně. Okamžitě se ji snažila zahnat. Ublížil jí způsobem, který se nedal vytěsnit z hlavy.

Na krku nahmatala přívěsek z akvamarínu a mušlí. Připomínal jí Dana, moře, horkou pláž, jeho modré oči…

Co když ji má opravdu rád? Vždyť za ní přijel, chtěl všechno urovnat, tvrdil že ji miluje… A ten jeho pohled, když se sesypala… Jak asi v jeho očích vypadala? Netušila. Nedala mu šanci promluvit si. Zjištění, že lhal, bylo i po týdnech bolestivé.

Doufala, že se časem city k Danielovi vytratí, ale spletla se. A když před dvěma týdny otevřela bankovnictví a objevila další výplatu ze zahradnictví, málem se jí zastavil dech. Chvíli na sumu nevěřícně koukala, hledala nitku vysvětlující důvod platby, na níž už neměla nárok, dokud v poznámce odesílatele nenašla vysvětlení, že se jedná o bonus za rozpracovanou zakázku a čerpání dovolené.

Zírala na displej svého telefonu jako uhranutá a přemýšlela. Byl to pokus o smíření? Omluva? Nebo obyčejné gesto? Nebo snad posílal všimné i Sofii? Nedokazuje tím Nině, že na ni pořád myslí?

V tom momentě cítila vděčnost a zároveň vztek. Měla by ty peníze okamžitě vrátit, aby si nemyslel že ji může uplácet. Sakra!

Pevně stiskla područku zelenkavé pohovky.

Musí mu napsat zprávu. Zeptat se, co to má znamenat. Jenže pokud s ním začne komunikovat, nezvládne si udržet odstup. A ten teď potřebovala víc než jindy.

Unaveně zaklonila hlavu a svezla se do měkkých polštářů. Z oka jí stekla jedna slaná kapka.

Napíše mu. Ale ne dnes, spíš zítra… nebo pozítří...

3. kapitola

Sandra

Týdny a měsíce plynuly líným tempem, kdy se zdálo, že se vlastně nic zvláštního neděje. Josef často říkával, že je za to neměnné plynutí času vděčný, protože mu letitý stereotyp nepřinášel žádné nové starosti. Já však vnímala jeho smýšlení zcela jinak. Dráždila mě bratrova fádnost, jako by se z něj místo sourozence stal rodič na plný úvazek. Neustále mě poučoval, radil. Jakmile jsem udělala něco s čím nesouhlasil, okamžitě mě trestal domácím vězením. Připadám si ukřivděná a vážně mě štve, že mě osud hloupou souhrou náhod připravil o oba rodiče –zemřeli, když mi bylo devět let. Otrávili se unikajícím plynem z karmy. Teď vyrůstám u přísného, staršího bratra. Na moje potřeby a touhy nebere žádný ohled.

Marně jsem doufala, že se mi podaří obměkčit alespoň Martu a přesvědčit ji, aby mu domluvila, ale ona je na něj také krátká. Josef si pořád vede svou, neustále něco nařizuje nebo zakazuje. Jedinou oporu a rozptýlení mám v přátelství s Monikou, jejíž veselá mysl dokáže, vyčarovat na mojí tváři úsměv. Je neskutečné, jak dokáže oplývat optimismem. Často spolu chodíme na procházku po městě nebo podél řeky, vinoucí se okolo chrámu svatého Ignáce a mizící za dřevěným mostem v hustém listnatém lese, jenž se po skále šplhá vysoko nad město. V úzkých lesních pěšinkách se skrývá křížová cesta, kterou kdysi vytvořil umělecký kovář a zakomponoval ji do přírodního prostředí natolik důmyslně, že občas bývá těžké – zvláště pro cizí návštěvníky – všechny výjevy najít. My se společně potulujeme lesem, hledáme jednotlivá zastavení, shlížíme ze svahu na město a když unavené sedíme na vyhlídce, povídáme si o snech a přáních, které si jednou chceme splnit. V těch chvílích se konečně necítím sama a věřím v přátelství – pevné a nezničitelné.

Daniel seděl v kanceláři zahradnictví a upřeně zíral do monitoru. Práce byla jediný způsob, jak zahnat myšlenky na život, hroutící se jako trosky starého domu. Všechno, na čem mu záleželo, bylo pryč. Ztratil Ninu a s tím i iluze, že se může ještě někdy opravdově zamilovat.

V otevřených dveřích se objevil Bernard.

„Jak dneska je?“ zeptal se, aby řeč nestála a vstoupil dovnitř i s krabicí ve které se nacházel nový notebook.

„Stejně blbě.“

„Že se ptám,“ poklepal prsty na karton. Zastavil se před Danielovým stolem a bez váhání na něj odložil rozbalenou zásilku.

„Konečně jsem ho dal dohromady. Jen ti nastavím pár věcí a můžeš směle svého starého kamaráda poslat do křemíkového nebe.“

„Kdyby ta výměna nebyla nutná, tak mě tím novým křápem nenadchneš.“

„Křápem, jo? Lituju, že je ten křáp zrovna pro tebe. Já bych ho aspoň docenil. Koukni na něj.“ Vyndal na stůl stříbročerný laptop, ve kterém Daniel viděl jen další kus plastu. „Má dvaceti jádrový procesor – to je jako kdyby ti v hlavě běželo dvacet myšlenek najednou… geniální věcička. A grafická karta? Naprostá pecka! Zvládne 3D návrhy zahrad včetně modelování terénu i stínování stromů podle denní doby.“

Daniel přejel prstem po jeho hladkém povrchu.

„Někdy mám pocit, že by ti místo Evy stačila USB zásuvka,“ hlesl ironicky, když si vyslechl Bernardův nadšený výklad.

„Vole.“

„Díky za potvrzení. V tomhle oboru jsem profesionál.“

Bernard se rozesmál.

„Dneska vypadáš líp. Možná se z toho splínu dostaneš.“

„Jedině že bys mi s něčím pomohl.“

„Pokud se to týká IT…“

„No… Ber to jen teoreticky. Dokázal bys hacknout něčí meil?“

Mladý muž na něj pohlédl úkosem.

„Děláš si ze mě prdel, že jo? Protože mě trochu děsíš,“ rukou si prohrábl zježené vlasy. Daniel se na Bernarda šibalsky pousmál.

„Čím dýl mlčíš, tím víc si začínám myslet, že nad tím vážně uvažuješ. Ale jen pro tvojí informaci. Jestli chceš abych hacknul tvojí ex, tak bude mnohem bezpečnější, když jí dojdeš koupit kytku.“

„Jenže nevím, kde mám tu dotyčnou hledat.“

„Tak to jsi v háji. Ale měl by ses konečně sebrat. Když odešla Sofie aspoň jsi chlastal, teď to vypadá že bys klidně překročil zákon.“

„Pokrok nezastavíš. Místo alkoholu uvažuju o kyberzločinu.“

„V tom případě si připrav neprůstřelnou obhajobu.“

„Možná bych se mohl vymluvit na chybu v systému.“

Bernard zakroutil nevěřícně hlavou.

„Mám pochybnosti o tvým duševním zdraví. Která holka má takový štěstí, že jí věnuješ svou vzácnou pozornost.“

Daniel se opřel o židli a s nádechem sarkasmu odpověděl: „Ta, co mě ignoruje nejdůsledněji.“

Bernard se uchechtl.

„Vzhledem k tomu, že odtud zmizela jedna jediná, a ještě rychlostí blesku, začínám se domýšlet o kom je řeč. Ale tvoje problémy jsou spíš na terapii nebo na flašku. Rozhodně ne na hackování.“

Daniel nakrčil nos.

„Můj psychologickej rozbor už máme, a teď by mě zajímalo, jak rychle bude ten novej zázrak připravenej k použití,“ ukázal na laptop, u kterého Bernard zrovna kouzlil. Zaujatě klikal na touchpad a u toho se šklebil.

„Za dvě minuty. Jen se přihlásíš, a můžeš si na něm vylít všechny svoje frustrace. Ale jestli ho rozmlátíš, příště ti přinesu jen kalkulačku.“

„Ta by mi aspoň mohla spočítat, kolik šancí jsem promarnil.“

„Nebo kolik ti jich ještě zbývá,“ nadhodil, aniž by spustil oči z obrazovky. „Zkus Ninu hledat přes svý srdce místo přes IP adresu.“

„To je problém, moje srdce je momentálně offline.“

Bernard se zasmál a otočil notebook na Dana.

„Hotovo. Všechno běží, jak má.“

Zavřel víko krabice, a zamířil ke dveřím.

„Tak si užij zbytek dne. A opovaž se googlit, jak se stát hackerem.“

Dan se pousmál, ale neodpověděl. Sledoval, jak se za Bernardem zavírají dveře a v kanceláři zůstává on a ticho. Zadíval se na nový laptop a hlasitě si povzdechl. Kdyby Ninu mohl vidět, aspoň pár minut…

Chvíli netečně seděl za stolem a přemýšlel. Očima bloudil po kanceláři, dokud se mu zrak nezastavil na prázdné místnosti, kde vzpomínky visely ve vzduchu jako vířící prach. Od té doby, co odešla, v ní byl asi třikrát. Hledal nějaké podklady a díky její pečlivosti je okamžitě našel. Všude byl pořádek, šanony dokonale seřazené podle čísel nebo abecedy…

Nahmatal v kapse klíček a vyrazil ke dveřím vedlejší místnosti.

Tak strašně mu chyběla…

Nebo:

Pod kresbou stála drobným písmem poznámka: