MARTIN

SICHINGER

SMRT

KRÁLE

ŠUMAVY

DO NITRA HOR

PO DÁVNÝCH STEZKÁCH

KE STARÝM PŘÍBĚHŮM

65. POLE

© Martin Sichinger, 2011

© 65. pole, 2011

ISBN 978-80-87506-04-2 / tištěné vydání

ISBN 978-80-87506-14-1 / e-kniha

Elektronické vydání první (1.0)

062012

Elektronické vydání vyrobil KOSMAS,

www.kosmas.cz

Autor by rád poděkoval Petru Kopalovi.

V knize jsou otištěny úryvky ze školního časopisu Amos Základní školy Borová Lada.

KAPITOLA PRVNÍ

Pondělí 30. srpna

Probudilo mě zvonění zvonku.

„To budou oni!“ křičel táta. „Jděte někdo otevřít!“

„Nemůžu!“ volala máma a já pochopil, co bude následovat.

„Tomáši, jdi otevřít!“ ozvali se oba z různých koutů našeho bytu.

„Kdo to je?“

„Filmaři.“

„A můžu na Facebook?

„Ne, jedeme pryč.“

„Kam?“

„JDI OTEVŘÍT!“

Před dvěma lety se u nás natáčel film Kuky se vrací. Když jsem tenkrát seběhl dolů, venku stáli dva obři. Jeden byl režisér Svěrák a druhý jeho kameraman. Oba byli tak velcí, že se v předsíni několikrát hlavou praštili o lustr.

Kameraman vytáhl krabičku, kterou měřil světlo. Myslel jsem, že s ním budu chodit z pokoje do pokoje a dívat se, jak pracuje. Jenže v obýváku se na mě obrátil: U sebe v pokoji máš určitě spoustu krásnejch novejch hraček, že jo? Když se za nimi vydala máma, Svěrák se bezelstně usmál a otázkou Potřebujete něco? se zbavil i jí.

Sotva si prohlédli byt – přirozeně je zaujal obývák se starožitným klavírem – zeptal se Svěrák: Můžu si u vás dojít na záchod?

Pak se během pár dní v ulici rozneslo, že se u nás bude natáčet film, a táta se chlubil sousedům: Svěrák byl u nás na záchodě!

Teď jsem sbíhal po schodech a prosklenými dveřmi viděl dva kluky a holku. Kluci byli vysocí, takže se daly předpokládat další nárazy do lustru.

„Ty jsi Jungwirth?“

„Jo.“

„Posílá nás Tobiáš. Jdem okouknout tvůj pokoj.“

„Máte krabičku na světlo?“ zeptal jsem se, abych ukázal, že vím, jak to chodí.

„Jasně, že jo.“

Vydali jsme se do prvního patra. Otevřel jsem dveře do bytu a nechal kluky, ať se bouchnou do hlavy. Jestli se bouchnul do hlavy Svěrák, těmhle dvěma to určitě neuškodí. Dívčina hlava lustr minula o pár centimetrů. Táta vyšel z koupelny a utíral si tvář do ručníku. Máma měla ty nejrozcuchanější vlasy, jaké jsem na ní kdy viděl.

„Přišli jsme si vyfotit dětský pokoj,“ řekla dívka. „Je to tady?“

„Ano. A nezouvejte se.“

Vydal jsem se za našimi návštěvníky a oni se překvapeně otočili.

„Hele, když nestačíš včas utýct, budeš na fotce,“ zašklebil se na mě fotograf.

„A ta ti ukradne duši,“ pohrozila mi dívka.

Poroučel jsem se do kuchyně.

Táta s mámou si dělali opékané tousty a táta říkal: „S trochou štěstí by to mohlo vyjít.“

„Co by mohlo vyjít?“ zeptal jsem se.

„Nic.“

„Co tu budou natáčet?“

„Nevíme, je to narychlo.“

„Můžu na Facebook?“

„Ne.“

Vzal jsem si toast, nalil čaj a sedl si ke stolu. Na zdi visel obrázek draka, který jsem namaloval, když mi bylo osm. Mámě se líbil, zarámovala ho a pověsila nad stůl, abychom ho my i návštěvy měli na očích. Obrázek se stejně jako náš obývák a kuchyně objevil v Kukym, ale nikdo ze spolužáků mi nevěřil, že natáčeli u nás. Nebylo mi vůbec nic platné, že jsem uprostřed filmu v kině vyskakoval ze sedadla a křičel: Koukejte, to je u nás doma, to je naše kuchyně!

„Hrozně drobíš,“ řekla mi máma.

„To drobí ten toast.“

„Hele, Tomáši, nebuď na mámu drzej.“

„Já nejsem drzej.“

„Můžu na okamžik?“ Dívka se zjevila ve dveřích, jako by ji tam přenesl nějaký filmový trik.

„Jistě.“

„Kolik ti je?“ zeptala se mě.

„Dvanáct,“ řekl jsem, i když mi už za dva týdny mělo být třináct.

Potom se otočila k našim. „Můžeme si vašeho syna vyfotit? Někdy je jistější mít na fotce i postavu. A neboj, neukradnem ti duši,“ zamrkala na mě. „To byl jenom vtip.“

Máma přikývla, já se zdvihl a došel k oknu ve svém pokoji. Jeden soused venčil psa, druhý kouřil cigaretu a třetí nesl odpadky ke kontejneru. Nebe nad Letnou bylo modré a letadla mířila k Ruzyni. Naše šedomodrá octavia parkovala před domem. Táta říkal, že někam pojedem. Asi do Bauhausu.

Ozvalo se pár rychlých cvaknutí.

„A je to. Duši máš pořád tam, cos ji měl, ne?“

Když jsem se vrátil do kuchyně, máma mi už zabalila dvě tašky.

„Pamatuješ si Magdu?“

„Tu s tím zlomeným prstem?“

„Jo. Má chalupu na Šumavě, na kterou nejezdí, protože je bez peněz, a bude ráda, když se tam někdo zajede podívat.“

„To pojedem jenom na dva dny?“

„Mámě to udělá dobře,“ dodal táta.

Máma poslední rok prostonala. Dlouho se nevědělo, co jí je, a pak se na testech dozvěděla, že dostala akutní boreliózu, protože ji kouslo klíště.

„Můžu si vzít empétrojku?

„Jo.“

„A notebook?“

„Ne.“

Sešli jsme k autu. Otevřel jsem zadní dveře, nasoukal se na sedadlo a natáhl si nohy.

„Nemel se tam,“ řekl táta.

„Já se nemelu.“

„A nesahej na to okno.“

„Já na vokno nesahám. A nechte mě chvíli na pokoji!“

„Ty máš ale náladu, Tomáši“ ozvala se máma. „Jsou to jenom dva normální dny.“

„Jenže to jsou dva poslední dny prázdnin! Ty nikdy nejsou normální!“

KAPITOLA DRUHÁ

Pondělí 30. srpna

Hned u Zbraslavi jsem usnul. Když jsem se probudil, míjeli jsme bránu bývalých vimperských kasáren. A pak za oknem ubíhaly jen lesy plné smrků a další a další smrky ležely na zemi – z jedné strany byla jejich kůra úplně hladká a z druhé pokrytá lišejníkem.

„Támhle před lety stával posed,“ řekl táta. Narodil se na samotě u Vimperka, ale jeho rodný dům zbourali, když stavěli silnici na Strážný, takže jsme do Vimperka nejezdili.

Dětství strávil v lese. Cesta do školy mu trvala hodinu, když nesněžilo, a hodinu a půl, když napadl sníh. Do školy chodil pěšky, protože z domova mu nejezdil ani autobus, ani vlak, ani metro, dokonce ani tramvaj ne.

„Kdy už tam budem?“

„Za čtvrt hodiny. A říkám ti, aby ses nevrtěl.“

Vyjeli jsme z lesa a vjeli do vesnice, která se jmenovala Nové Hutě.

„Jednou jsem slyšel, že na konci druhý světový války bylo někde tady americký letiště. Představte si, že bysme ho objevili! To by bylo, co?“ prohodil táta.

Máma ani já jsme samozřejmě neodpověděli.

Co bychom taky dělali s letištěm.

V tom okamžiku mi zapípal mobil – přišla mi esemeska od Janise.

Dokazu proniknout do hitparady!

Janis k nám přišel loni. Do té doby jsem ve škole žádného kamaráda neměl. Spolužáci přemýšleli jen o tom, jaké si založí firmy a jak vydělají miliony. Třeba Vytloukal skupoval každé ráno před vyučováním tatranky za šest korun a prodával je za osm. Na lavici si umístil ceduli:

VELKOOBCHOD VYTLOUKAL

Když někdo prošel kolem lavice a tatranku nekoupil, bral to jako chybu ve výběru sortimentu. Tak ty bys radši oříškový? Nebo mléčný? Jenže ty budou za devět!

Janis byl jiný – zajímala ho muzika, počítače a filmy. Byl to jediný kluk, který uvěřil, že se Kuky natáčel u nás. Plánovali jsme, že budeme hrát v kapele, a já tušil, že je génius.

A teď jsem měl i důkaz.

A jak se do ty hitparady dostanem?

Opustili jsme Nové Hutě. Po levé straně silnice se až k zalesněným kopcům táhly pastviny obehnané dřevěnými ohradami. Napravo jsme měli mělké rovné údolí se spoustou borovic a bříz.

A pak jsme vjeli do vesnice, která se jmenovala Nový Svět.

„Ještě kolem roku 1750 se tady všude rozkládal jenom neprostupnej les. Dokážete si tu divočinu představit? Byl to vážně novej svět – jako Divokej západ.“

„Jenže tu nebyli indiáni,“ namítl jsem, protože mi tátovo srovnávání přišlo jako laciný trik.

„Nebyl tu vůbec nikdo, dokud sem kníže Schwarzenberg neposlal svý hajný a ty tu nepostavili první hájenky.“

Nechtěl jsem si představovat žádné hájenky, už proto, že jsem si zapomněl dobít baterky do empétrojky a nemohl jsem dávat najevo, jak mě tátův výklad štve.

Napisu kratky skript ve starym skriptovacim jazyce HyperText PreProcessor. Pouzival se pro webove stranky na ruznych platformach. Pri kazdem spusteni prida skript jeden hlas.

Pak do nej nastavim smycku, aby se cely postup opakoval, a program znovu spustim.

Páni! S takovým vychytaným prográmkem můžeme obsadit nejen první místo hitparády, ale rovnou všechna v první stovce!

Ne nadarmo se naše kapela jmenovala Chytrá bomba.

„A tady, uprostřed pustiny, postavili kostel,“ táta ukázal kamsi mezi domy, za kterými se tyčily tři modrofialové věže sila. Projížděli jsme zrovna kolem vjezdu do kravína a já za jeho branou uviděl jedno pruhované a jedno zrzavé kotě. Motala se, jako by byla slepá. A já asi taky oslepl, protože jsem žádný kostel neviděl.

„Poslední mši tu farář sloužil v roce 1950 a pak kostel nechali komunisti zavřít. Rozpadal se dvacet let, pak ho srovnali se zemí a místo něj postavili tyhle jezeďácký nestvůry.“

Vsechno je v pytli. Zapomen na to.

Ten program nefunguje?

Funguje. Ale ja se vracim do Recka. Natrvalo.

„To ne!“ vykřikl jsem.

„Smutný, co? A nebyl to jedinej kostel, kterej zničili, byly jich…“

„Janis se vrací do Řecka! Tam přece lidi demonstrujou, všechno hoří a rozpadá se na kusy!“

„Někdy se lidi vrací na místa právě proto, že se rozpadaj,“ odpověděl táta. „Domov je domov, i když se ti rozpadá.“

„Ale tati, Janis chce zůstat v Praze. Je Čech jako já.“

„Jeho táta je Řek. A Janis je taky Řek.“

„Narodil se v Čechách. A každej, kdo se narodí v Čechách, je Čech,“ namítl jsem. „Nemůžeme jet na dovolenou do Řecka?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože bysme se nedostali zpátky.“

Sáhl jsem po telefonu. Čárky příjmu signálu na displeji se roztančily a pak, téměř naráz, zmizely.

„Signál je pryč!“

„Tady v kopcích to bude se signálem bída.“

Schoulil jsem se na sedadle. Co tady budu bez signálu dělat? A co si bez Janise počnu ve škole?

Byl jsem zase úplně sám, kolem mě se táhly kopce, které zabíjely signál, a mě i Janise rodiče převáželi někam, kde jsme vůbec nechtěli být.

KAPITOLA TŘETÍ

Pondělí 30. srpna

„Támhle je Chalupská slať.“ Táta ukazoval na zkroucené stromy v údolí pod Novým Světem. „Tudy chodíval Kilián Nowotný, Král Šumavy. Byl to jedinej
člověk, kterej dokázal slať přejít – tady utíkal financům i esenbákům.“

Táta byl pašeráky úplně posedlý. Když jsem byl malý, strašil mě hadrovou postavičkou, kterou udělal z kapesníku: Vezme si tě pašerák!

Film Král Šumavy mi pouštěl asi desetkrát. Tedy pouštěl – bylo to rodičovské vydírání uváděné slovy: Nemusíš jít ještě do postele, jestli nechceš, klidně se můžem podívat na nějakej film.

Co třeba na Krále Šumavy?

A já samozřejmě souhlasil, protože se mi nechtělo jít spát. Táta u filmu nadával a divil se, jak komunisti dokázali plést hlavu milionům lidí. Nejhorší ze všeho jsou lži. Nikdy se nesmíš nechat dát zblbnout, rozumíš? Jak ti někdo něco nakecá, je s tebou konec, kladl mi na srdce.

O Kiliánovi Nowotném, nejslavnějším pašerákovi Šumavy, napsal článek, který vyšel v Jihočeských listech. A poslední dobou mluvil o tom, že bude na Šumavě trávit víc času a dá dohromady celou knížku.

Vyhoupli jsme se na kopeček a pod námi se ukázala další vesnice podobná Novému Světu. Na ceduli stálo Borová Lada.

Táta ukázal na obrovské staveniště: „Asi byste neřekli, že zrovna tady bejvala taková krásná louka. Za ni se už nesmělo, tekla tam Vltava a začínalo hraniční pásmo.“

Vltava? O čem to táta mluví? Vltava je přece veletok, který se valí u nábřeží Kapitána Jaroše, a ne takovej zchudlej potok!

„Co jsem se tu jako kluk nachodil!“ Táta nostalgicky vzdychl a strčil do přehrávače cédéčko. „Pustíme si hudbu Šumavy.“

„Toma Waitse?“ zeptal jsem se nevěřícně.

„Jo, Black Rider je na motivy Čarostřelce od Carla Marii Webera. Pověst o kouzelný kulce, kterou myslivci ulije ďábel, pochází ze Šumavy, ze starý bavorský pašerácký stezky.“

„A kde ta stezka je?“ zeptala se máma. „Třeba by se tam Tomášovi líbilo.“

„Je to tajná stezka. Bude lepší, když se o ní nikdo nedozví.“

Jasně, všechny pašerácké stezky si bude táta procházet sám, protože já jsem a navěky zůstanu malej rozmazlenej Pražák.

Projeli jsme Borovou Ladou, přejeli most a u nízkého dřevěného domku s cedulí Svinná Lada odbočili. Minuli jsme dřevěný srub s nápisem Národní park Šumava – Informační středisko a pokračovali kolem dvou opravovaných domů na pravé straně.

Silnička se zužovala. Teď už jsme jeli určitě po nejužší silnici v Čechách. Po levé ruce se k lesu táhla pastvina. Po pravé jsem měl planinu porostlou zakrslými břízami, borovicemi a smrčky.

„Víš, co to je?“

„Ne.“

„Přece Chalupská slať!“

„Vždyť jsme kolem ní už jeli!“

„Jo, to jsme byli támhle nahoře!“ smál se táta a ukazoval nahoru na opačnou stranu.

U silnice stála chalupa. Byla tak rozložitá, až se zdálo, že ji chtěl původní stavitel roztáhnout po celém
údolí. Připomínala mlýn, kterému vichřice urvala mlýnské kolo.

Z dřevěné střechy vystupoval ohromný komín. Po anténě nebo satelitním disku nebyla ani stopa. Černá prkna ve štítě byla tak ošlehaná větrem, až se leskla.

Doufal jsem, že se chalupa nerozpadne a nesesune na naše auto, zrovna když pojedeme kolem.

Táta to nejspíš cítil taky, protože zpomalil.

Potom zastavil a vypnul motor.

„Tak jsme tu.“

Oběma rukama jsem se chytil držadla na dveřích. Naše auto byla moje jediná záchrana. Střecha oktávky vydrží nejmíň sto let.

„To je ale chalupa,“ zašeptala máma. Pochopil jsem, že i jí rozlehlost a vratkost stavení nahání hrůzu. Když táta nebyl doma, pustil jsem jí horor o rodině, která tráví víkend v opuštěném domě a pak se nestačí divit, co všechno se do takového baráku
vejde.

„Pojď nosit věci!“

Vystoupil jsem a vydal se neochotně ke kufru. Proč to za všechny Pražáky odskáčeme zrovna my? Je nás milion dvě stě tisíc a kolik takhle rozpadlých chalup může být na Šumavě?

Dvě?

Vytáhl jsem batoh. Máma posbírala tašky a něco říkala. Táta vlekl obrovský kufr. Vyrazil k domu, jako by jednou částí své mysli poslouchal to, co mu vykládala máma, a druhou vyhlížel do krajiny: rozdvojený jako kmen stromu pokrytý z jedné strany lišejníky a z druhé hladkou kůrou.

Tak jsme se vydali k chalupě.

V koutě kuchyně stál kovový sporák spojený s kamny rourou, která se kroutila jako plechová tasemnice zavrtaná do zdi. Zdi byly poseté skvrnami od sazí a pavučin. Visely na nich lebky s parohy a růžky a z šedých lebek zíraly prázdné oční důlky. Zůstal jsem na ně hypnotizovaně koukat – měl jsem pocit, že důlky chtějí, abych vylezl na židli a prohlédl si jejich prázdnotu pěkně zblízka.

Nad rozložitým stolem visely hodiny s kukačkou. V místnosti bylo takové šero, až se zdálo, že se okna chalupy propadají do země. I když stála u cesty, v dohledu nebylo nic jiného než slať na jedné a les na druhé straně.

Byl to přesně ten dům, který si čekání na své oběti pěkně užívá.

„Spát budeš nahoře,“ řekla máma.

Vystoupali jsme po dřevěném schodišti. Vpravo
se válely rámy od kol a bedny se zaprášenými zavařovacími sklenicemi.

Můj pokoj vypadal jako bedýnka, kterou někdo schoval na půdu a pak na ni zapomněl. V rohu stála skládací židlička, ale kdybych si na ni chtěl sednout, musel bych ji rozložit a přilepit na zeď.

„Líbí se ti tady?“

„Ne.“

Máma se vydala dolů, aby tátovi řekla, že se mi tu líbí, a já se natáhl na postel. Matrace byly hrbolaté a zaprášené.

Vyběhl jsem na chodbu a zařval:

„Nemůžeme jet zpátky do Prahy?“

Nikdo mi neodpověděl.

K večeři jsme měli chleba s paštikou, protože na rozdělávání ohně už bylo pozdě. Chleba byl tvrdý, táta tašku s čerstvým pečivem zapomněl doma. Aby nás rozveselil, vzpomínal na svoje dětství ve Vimperku a na svého spolužáka Míru Zátku.

Míra Zátka se už v sedmé třídě oženil. Ve třinácti letech pil, kouřil a chrchlal jako padesátiletý zedník. Ve škole si dělal, co chtěl, a na učitele kašlal. Toužil být hasičem a v sedmé třídě polil v šatně jednomu deváťákovi bundu benzinem. Potom strhl ze zdi hasicí přístroj, bundu uhasil, a na pár hodin – než se přišlo na to, jak to bylo – se stal školním hrdinou.

Táta byl zrovna uprostřed vzpomínání, jak si Míra Zátka otevíral v sedmé třídě pivo o radiátor, když dveře zapraštěly, jako by do nich někdo něco hodil.

Táta je otevřel a něco zavolal do tmy.

„To je Paša,“ řekl, když se vrátil do kuchyně.

„Kdo?“

„Jeden můj kamarád.“

„On je Turek?“ zeptal jsem se.

„Ne, říká se mu Paša, protože jeho děda byl pašerák.“

„Jako Král Šumavy?“

„Jo, jako Král Šumavy.“

„A co chce?“ zeptala se máma.

„Zve mě na Borovku do hospody. Nebude ti vadit, když půjdu?“

„Proč nejde dál?“

„Je tady na mopedu a nesmí vypnout motor. Ale nemysli si, Paša není žádnej pandrhola.“

Máma si povzdychla. Vždycky, když táta používal svoje šumavská slova, šlo do tuhého.

„Kdo je to pandrhola?“ zeptal jsem se.

„Člověk, kterej nikdy nejezdí metrem,“ odsekl táta.

„To si ani neuděláme oheň?“

„Domluvili jsme se na zejtra.“

„A co když bude zejtra pršet? Nebo sněžit?“

„Tak si uděláme oheň ve sněhu. Pil jsi už čaj z jehličí?“

Proto jsme polykali starý chleba – abychom se zítra pořádně rozšoupli a pochutnali si na jehličí.

„Ne, tati, nepil.“

„Kluk, co nepil čaj z jehličí, nemá ánunk, co je to dětství.“

„Já vím, co je to dětství – poslouchat řeči o tom, že nevím, jaký je to bejt dítě.“

„Hele, jsi z toho přesunu celej auf. Jdi si radši lehnout. A ty se neboj,“ naklonil se k mámě a dal jí pusu. „Do jedný jsem doma.“ Natáhl na sebe ošoupaný kožený kabát, kterému říkal slatiňák, a vyšel do tmy.

Máma stála ve dveřích a dívala se za ním, i když ho ve tmě neviděla. Nevypadala naštvaně jako jindy, když se táta rozhodl jít na pivo.

Vstal jsem, abych zapnul televizi. Jenže na všech kanálech se objevilo jen bílé zrnění.

„Počítač tu asi není, co?“

„Ne,“ řekla máma.

„Ach jo. Táta se sebere, jde na pivo a nás nechá bez zábavy!“

Máma moje výhrady nijak nekomentovala. Sklízela nádobí ze stolu a vypadala, že má svých starostí dost.

Otevřel jsem dveře svého minipokojíčku a natáhl se na postel, na kterou mi máma připravila peřinu. Byla vlhká, vážila tunu a drtila mi kosti. Potil jsem se, jenže když jsem ji ze sebe odkopal, třásl jsem se zimou.

Zítra je poslední den prázdnin. Co to bylo za nápad jezdit sem na jeden den?

Pak jsem uslyšel, jak jde máma po schodech. Otevřela dveře a zašeptala:

„Tomáši, spíš?“

Neozval jsem se a ze všech sil oddychoval, jako bych spal. Máma si sedla na postel. „Víš, že když ti bylo pět, šel jsi na operaci mandlí?“

„Asi,“ zašeptal jsem, i když jsem si to nepamatoval.

„Po operaci tě dali na pooperační pokoj, bylo tam šest dětí a všechny brečely a fňukaly: Mami, to bolí! Když jsem přišla, ty jsi spal. Sedla jsem si k posteli, otevřela knížku a začala si číst. Rodiče na mě zírali, protože všechny děti bědovaly, jak to bolí, a nechtěly jíst. Když přinesli oběd, otevřel jsi oči, vyskočil z postele, utíkal ke stolu a první, co jsi řekl, bylo: Mami, můžu si pak přidat?“

„To si nepamatuju.“

„Tenkrát jsem se královsky bavila. Připadalo mi, že mám místo dítěte robůtka.“ Máma se rozesmála a já měl radost, že ji pobavila vzpomínka na to, co jsem dělal.

Poslední rok byla totiž dost smutná. S kamarádkou
si založila firmu na rozvoz teplých jídel. Asi tři měsíce si vedly docela dobře. Jenže pak po nich úřednice chtěly nějaké papíry a máma je nemohla mít v pořádku, protože jí nikdo nebyl schopný říct, co vlastně potřebují. Těm úřednickým bábám se nelíbilo, že po Praze jezdí s obědy někdo, koho neznají, zjevně čekaly, až je máma podmaže, a pak na ni posílaly jednu kontrolu za druhou.

Máma nakonec onemocněla a její kamarádka otěhotněla, takže firmu zavřely. Ale máma si říkala, že když je nemocná, alespoň všechna nařízení nastuduje a pokusí se přijít na to, co po ní mají právo chtít a co ne. Z Prahy si přivezla velkou igelitovou tašku plnou připomínek z Městského úřadu Prahy 7.

„Jak je možný, že nejsi nikdy naštvaná?“

„Ale jsem, jenom to nikdo nevidí.“

„Hm,“ zabručel jsem, protože moji naštvanost viděli vždycky úplně všichni. „Asi bych potřeboval lampičku.“

„Já se po ní podívám. Dobrou noc, broučku.“

„Dobrou.“

Sklonila se a dala mi pusu. Ve světle z chodby jsem viděl rozcuchané vlasy, jaké nemá žádná jiná máma na světě. Jestli se někdy ožením, tak jen se stejně rozcuchanou ženou.

Dveře se zavřely. Myslel jsem na tátu, který zdrhnul do hospody, a pak jsem si představoval rozcuchané matky, které vyrážejí do Řecka, aby našli svým synům spolužáky, se kterými bývali šťastní.

Potom jsem konečně usnul.

Uprostřed noci mě probudily podivné zvuky. Nejdřív jsem si myslel, že po střeše skáče nějaké zvíře, ale pak jsem uslyšel šramocení z kuchyně.

Tma v pokoji byla tak hustá, že jsem skoro nenašel dveře. Chvilku jsem šátral nohama ve vzduchoprázdnu, dokud jsem nenašel schodiště.

Máma stála v kuchyni u okna a vyhlížela ven. Hodiny na zdi ukazovaly tři čtvrtě na tři a i kukačka dávno spala.

„Mami? Proč nespíš?“

„Táta se asi ztratil.“

„Táta je ze Šumavy, jak by se tu mohl ztratit! Možná jenom usnul na posedu.“ Vyhlédl jsem ven. Tma
visela na nebi jako černá vata napuštěná inkoustem. Nikdy jsem takovou tmu neviděl, protože v Praze zářila na nočním nebi vždycky nějaká světla.

„O čem se táta s lidma v hospodě baví?“

„Jaký jsou Pražáci chudáci a jak skvělý na Šumavě všechno je. A že vychovávat dítě v Praze může jenom sadista,“ řekla, polkla a pak vykřikla: „Paša!? Co to je vůbec za jméno? A jeho děda byl pašerák! Aby tak spolu utekli do Německa…“

„Proč by táta utíkal do Německa?“

„Vůbec nevíš, co tahle pustina s lidma dělá. Radši jdi spát. Je zbytečný, aby ses trápil i ty.“

„Nemáme baterku?“

Máma sáhla na polici a podala mi starou rezavou baterku.

„Mami, ta nesvítí!“

Máma popadla baterku, zezdola do ní dlaní praštila a baterka se rozsvítila.

Vydal jsem se do pokoje vyzbrojený proužkem bledého světla. Znovu jsem se zavrtal do peřin a sliboval si, že zítra uteču do Řecka.

A pak se na střeše zase ozval ten divný zvuk – jako by mi nad hlavou přeběhla veverka.

Něco sjelo po střeše až k okapu.

Popadl jsem baterku, otevřel okno a vystrčil hlavu. Venku panovala černočerná tma, jen nad krajem střechy světélkovali šumavští svatojánci.

Praštil jsem do baterky a ta se po třetím úderu
rozblikala – a v proužku jejího světla ležela nějaká věc.

Natáhl jsem ruku a mezi prsty sevřel krabičku z tvrdého papíru.

Z kulatého rámečku se na mě dívala fotografie asi dvanáctiletého hnědovlasého kluka v bílém tričku.

Pod obrázkem stálo:

Tak tě u nás vítám, hrdino.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Úterý 31. srpna

Sotva jsem se probudil a otevřel oči, radši jsem je zase zavřel. Za okny stál soumrak a to znamenalo, že jsem poslední den prázdnin prospal.

Jenže mobil ukazoval půl osmé ráno!

V pološeru, které mělo být ranním světlem, jsem z okna uviděl tátu, jak přelézá ohradu a přes pastvinu si to šine k chalupě.

Seběhl jsem po schodech právě v okamžiku, kdy vstoupil do dveří.

Máma už na něj čekala. Myslel jsem, že po probdělé noci bude vypadat neupraveně, tedy svým přitažlivým neupraveným způsobem. Ale vlasy měla sepnuté a působila dokonale vyrovnaně.

Táta se zastavil ve dveřích. Pod očima mu visely černé pytlíky a tváře měl zbarvené do nachova.

„Kdes byl tak dlouho?“

Táta se sehnul k botám, aby si rozvázal tkaničky.

„Ještě že je svátek a ne všídeň,“ zamumlal.

Všídeň jsme slyšeli poprvé; tohle slovo se asi naučil až dneska v hospodě.

Ve slabém světle se usmíval, jako by chtěl říct nějaký vtip.

Jenže to, co nám oznámil, jako vtip neznělo.

„Sehnal jsem si práci.“

„Práci? A kde?“ Vyhlédl jsem na vysoké smrky a opuštěnou pastvinu. „Tady přece žádná práce není!“

„Je.“

„A kde?“

„Na správě parku.“

„Co tam budeš dělat?“

„Geocaching.“

„Co to je?“

„Taková šipkovaná, schováváš věci po krajině a turisti je hledaj. Národní park potřebuje někoho, kdo umí dělat se speciálníma programama a zná Šumavu jak svý boty. Paša si myslí, že jsem to já, tak jsme si plácli. Nastupuju zítra, prvního září,“ zasmál se a pohlédl na mámu.

Jaktože máma mlčí? Copak jí se to netýká?

„A co tady budu dělat já?“ vykoktal jsem.

„Zachraňovat šumavský školství – škola na Borový Ladě je vděčná za každý dítě. Už jsem to domluvil s manželem ředitelky.“

„Jdu do pátý třídy! Letos mám dělat přijímačky na gympl!“

„Po Vánocích budeš zpátky v Praze.“

„A co moje kroužky?“

„Jak to?“

„My nemůžeme jet domů?“

„A naše věci? Máme všechno v Praze!“

„Jo.“