PENZIOPOLIS

© Jiří Vogl, Petr Mano, 2019

Illustrations © Milan Starý, 2019

© 65. pole, 2019

ISBN 978-80-88268-15-4 (tisk)

ISBN 978-80-88268-22-2 (EPUB)

ISBN 978-80-88268-23-9 (MOBI)

OBSAH

PŘEDMLUVA

DOPIS JIŘÍHO VOGLA JOSEFU RYBÁKOVI

DOPIS PETRA MANO JIŘÍMU VOGLOVI

EDIČNÍ POZNÁMKA

LITERATURA

PŘEDMLUVA

V roce 1968 se na pultech československých knihkupectví objevila próza Kouzelný proutek od Josefa Rybáka. Autor v ní krom jiného vzpomíná na své písecké dětství, na život ve městě, které bylo součástí rakousko-uherské monarchie, na válku i na vyhlášení republiky, po němž odešel do Úřadu pro péči o válečné poškozence v Bratislavě a později do Prahy, aby tam působil v komunistickém tisku.

Jde o dílo poplatné době, tendenční, zcela vyhovující stranické ideologii a plné floskulí. Od autora knihy Vyprávění o Juliu Fučíkovi a budoucího předsedy Svazu českých spisovatelů se sotva dalo čekat něco víc. Přesto si kniha našla své čtenáře, a když si ji při jedné návštěvě Prahy zakoupil další písecký rodák a Rybákův vrstevník Jiří Vogl, žijící od roku 1939 ve Švédsku, vyvolalo v něm vyprávění o městě jeho mládí potřebu přidat k němu svůj díl.

Z Voglova textu lze rozeznat, že se ti dva znali, snad se po určitou dobu i přátelili, ale zároveň je patrné, že jejich vazby byly Voglovým odchodem zpřetrhány. Ostatně nesourodější dvojici aby pohledal! Zatímco Jiří Vogl pocházel z dobře zavedené, liberální židovské rodiny klenotníků a hodinářů, Josef Rybák patřil k městské chudině. Narodil se v rodině košíkáře a posluhovačky a spolu s dalšími šesti sourozenci přežíval v prachbídných malých kvelbech, sloužících zároveň za dílnu, prádelnu, ložnici i krám. Mnohdy doma neměli ani na chleba – natož na boty.

A stejně tak i později! Úspěšný švédský optik, který viděl půlku světa, na komunistickou diktaturu hleděl jistě s despektem – a na druhé straně kulturní aparátčík, pravověrný stranický kádr. Ani se nedivím, jestli Voglovy vzpomínky nechal ležet ve spodním šuplíku s plným vědomím – a neuznal je za hodné odpovědi. Stačilo málo a mohly skončit v odpadkovém koši.

Naštěstí nějakou dobrou duši po „sametovém převratu“ napadlo poslat kompletní dopis do písecké knihovny, odkud se mi po dvaceti letech víceméně náhodou dostala do rukou ofocená kopie, a mně bylo okamžitě jasné, že by neměl skončit v zapomnění. Když už pro nic jiného, tak pro chápavé a lehce úsměvné popsání života mnoha podivínských figurek místní židovské minority, za první republiky v Písku celkem početné. A co víc! Po určité době jsem se rozhodl odpovědět Jiřímu Voglovi sám, místo Josefa Rybáka.

Za zmínku stojí, že nad stránkami, jež jsem přes rok smolil v pokoji u stolu, mne rušily staré, krchlavé, věčně hartusící pendlovky, zakoupené před více jak sto dvaceti lety mým pradědou právě u Voglů v Široké ulici (dávno před tím, než tam stoupenci antiocha Hitlera nechali napsat přes celý výklad JUDISCHES GESCHAFT). Podle známého starožitníka mají značnou hodnotu. Jenom škoda, že je můj děda, domácí kutil, vyndal kdysi ze zdobné skříně a přemístil do rakvi podobného futrálu natřeného černým emailem.

Když se po více jak sto letech stroj rozbil, nemohl jsem v celém Písku sehnat nikoho, kdo by ho uměl opravit. Až hospodský Karel mi jednou v Plátnu u zastrčeného stolu ukázal vetchého, stařičkého hodináře, který polámané kolečko vyrobil doma na koleni, a pendlovky jdou opět jako dřív! Jen v nich občas krapet hrkne, případně odbijí o hodinu víc či míň. Nejspíš proto, abych si snad nezačal myslit, že jdou věci v řadě za sebou, jak nás učili ve škole, a že všechno je, jak má být.

Petr Mano

DOPIS JIŘÍHOVOGLA JOSEFURYBÁKOVI

Milý příteli,

před několika lety zapobytu vPraze jsem si koupil tvůj Kouzelný proutek. Děkuji ti azávidím ti. Závidím ti, že jsi napsal tak krásnou knížku. Tví lidičky vPísku jsou tak líbezní jako krajinka odZerzavého. Kdybych já to byl býval sepsal – což neumím – tak by to bylo spíš jízlivé pastorále jako Zvonokosy. Jsemť osoba pochybovačná aotvých figurkách vím věci, které by neměly být zapomenuty. Snad jsem se to naučil odsvého otce, který se chudák plahočil poměstě ojedné noze – ta druhá zůstala vprostoru Asiago-Rovereto – aměl vztek nalidi, kteří kulhali; snad si myslil, že se poněm opičí. Tak volal zapanem Eggertem, obchod zbraněmi, střelivem arybářskými potřebami: „Pajdo, quo vadis!“ Taky toho Grubra osvětového nemohl ani cítit. Nechtěl, abych se kamarádil sklukem Šveců, kteří bydlili vesklepě naTáborce. Ne proto, že jeho táta nic nedělal jsa legionářem, jen říkal lidem bratře. Ane proto, že jeho máma byla fabrička amusila si chudák přivydělávat, ale proto, že Švec kulhal.

Naproti našemu krámu byl Niko Pečarič, vlastní vinice naostrově Vis-Lissa. Niko byl vznešený aona voněla ajejich syn si snámi nesměl hrát. Podnik vedl Karlíček sohromným pórovitým frňákem analíval básníku Heydukovi ajeho pobočníku Frantovi Kolářů čtvrtky dalmatského. Heyduk mne někdy škydlal pod bradou, což bylo lepší, než kdyby mne škydlal Franta; ten totiž otevíral azavíral Heydukovi příklopec, když tam vprůjezdě čurali zavraty. Kromě jejich čurání tam byly voňavé sudy odvína apak natěrač Vorel. Naitalské frontě odnesl mého zraněného tátu dobezpečí. Nadvoře běhaly krysy zvíci koček amy je sOtou Vorlů chytali zpavlače naudici jako ryby. Ota byl tak trochu mytoman atvrdil, že holky Saxlů jsou špionky, amy je sledovali. Stal se pak kulturním aKrškovým příručím ataky měl něco spaní H., atak to sním šlo dolů. Jeho bratr si zamykal svůj pokojík, protože tam vyráběl staré drahocenné italské madony, pro které si přijížděl bohatý pán zPrahy automobilem. Sním asOtou jsem poprvé vživotě jel automobilem (naPtáčkovnu). Ta cihelna patřila panu Reichmannovi, který mne taky škydlal pod bradou aměl dceru Mařenku, která si vzala doktora Glázra. Ona byla macatá aon měl nakaždém prstě briliant. Glázrů byli bohatí ajednou zaválky šla matka se mnou jim ohlásit, že jejich syn byl nasrbské frontě lehce zraněn (otec to psal), asi snadějí natrochu mouky. Seděli nazahradě apaní Glázrová dala manželovi příkaz dát mé matce růže. Když už jich bylo příliš, tak vzkřikla: „Moric! Dost!“ Ostatně vyprávěla teta Kamila, že paní Glázrová měla potíže sdějepisem. Lidi říkali něco natrhu – třeba otom Przemyślu – aněco jiného stálo vPrágr Tágblatu. Atak když jednou četla takhle přes cvikr ten Prager Tagblatt, tak zvolala: „Du Moric, jsou Rusi naši?“

Vnašem krámě se scházely, či spíše míjely různé notability; sedly si doproutěného křesla přesně vesvou hodinu acelkem nic neřekly. Ostatně by jim otec neodpověděl. Tak třeba pan vrchní aktuár Netušil se psem Papíkem. (Ten se mi odvděčil: vbřeznu 1939 mi dal nový pas ařekl: Zmizte!) Chodil knám profesor Křemen (otec pro něj sbíral stříbrné denáry, když je sedláci vyorali) aruská hraběnka, která kouřila otcovy egyptky. Najednou omdlela azjistilo se, že už týden nic nejedla azaháněla hlad těmi egyptkami. Pixa, okterém ty píšeš, byl stálým hostem. Jednou to naněj přišlo, popadl mne vkrámě donáručí ahodil naulici právě před koně. Moc ho to mrzelo, atak balancoval nazábradlí kamenného mostu aneslušně mluvil. Nebo Rudolf Skall, výčep lihovin. Ten také byl stále polovožralý aotec tvrdil, že to je jediný vožralý žid vdějinách, nebo aspoň vPísku. Otec byl neznaboh anevěděl, že král David byl zřejmě podroušený, když skládal Dvořákovi libreto Písní biblických. ONoemovi, který, jak známo, se zlil pod obraz boží, nemluvě.

Mezi místními souvěrci bylo více originálů než – statisticky – mezi ostatními. Gerson Roubíček, totiž syn té firmy, zvaný „naše Hugo“, si koupil pragovku ajezdil stím tak pomalu, že jsme zaním běhali řvouce: „Žid jede, žid jede!“ Paní Roubíčková neuměla pořádně česky – aněmecky také ne – aříkala služce: „Máry, jděte kmladýmu pánovi, zatopte ho avymeťte ho!“ Když už jsme natom Velkém náměstí, tak vedle Gersona Roubíčka byl Špitz, také výčep lihovin. Spáchal sebevraždu, což mne vedlo ktomu, kolportovat poměstě: „Jel fúnus ananěm visel Špic.“ Aještě dnes, když jede pohřební auto, tak se moc dívám, zda natěch stříbrných andělech nevisí nějaký Špic.

Vedle Špitzů, už vlastně vMostecké ulici, byla hospoda avprvním patře byl krejčí Hloucha. Jeho dva kluci byli tak trochu zaostalí, pročež ten jeden se stal filmovým akulturním pracovníkem. Vroce 1945 mi vhotelu Palace předváděl filmové herečky jako nahospodářské výstavě.

Středem moci anádhery byla ovšem radnice. Sídlil vní popřevratě myslím pan Ferda, také on výčep lihovin. Byl zvolen pro svůj mohutný plnovous amohutnou moudrost, snad také proto, že mu patřila papírna. Současně byl přednostou židovské náboženské obce, kombinace, která svědčí oskutečném demokratickém smýšlení obyvatelstva.

Ačkoliv pissoir nanádvoří radnice jsem pilně frekventoval, tak jsem se jako kluk odvážil doprvního patra jen jednou. Čeští králové vpravém oleji avnadpřirozené velikosti se zasmušile dívali starostovi dodveří, okny té podivné renesanční budovy bylo vidět zbytky gotického hradu avše vonělo staletými záznamy asladem. (Sladovna, zmíněný pissoir, muzeum amyslím idobrovolní hasiči krášlili hradní nádvoří.) Kustod pan Weber byl vzorným správcem zajímavých muzeálních sbírek. Malý, mlčenlivý človíček sohromnou šišatou hlavou, kterou odkázal Národnímu muzeu. Naulici jsme ho obdivovali apřáli jsme si mít ohromné šišaté hlavy. Ostatně už tehdy jsem byl lokální patriot apobouřilo mne, že tu palici neodkázal muzeu píseckému.

Posledně jsem obřadně pozdravil ty české krále asi vroce 1950, kdy jsem byl přijat Tedou Pechouškem, předsedou národního výboru, čili pomeči následníkem purkmistra Ferdy. Místo mohutné pompy mne pozval nakoflík kávy amísto mohutného plnovousu byl neoholen. Byli jsme vždy kamarádi, protože Teda, než se stal purkmistrem, spravoval votcově dílně budíky, aani ne moc dobře. Zato mu táta ani ne dobře platil.

Účelem mé návštěvy bylo darování zděděného domu městu. Darovací listina byla vyhotovena aTeda řekl: „Ateď ještě ty prachy.“ Já nato: „No, já zato přece nic nechci.“ Aon: „My nemůžeme přijmout dar, nakterém tkví dluh, ty musíš napřed vyplatit tu hypotéku!“ Tolik peněz já neměl, atak jsem se nestal mecenášem.

PoFerdovi vládl jiný starosta, jehož jméno jsem ale zapomněl. Zajeho neblahé vlády bylo strženo empírové tmavozelené okresní hejtmanství anahrazeno obludou dnešní spořitelny. Vyprávím to jen proto, že modelem těch dvou poloválcovitých výrůstků nabudově stála ňadra paní purkmistrové. Obě věže radnice byly zakončeny zlatými vorlíčky, věnovanými prý klempířem – či lépe panem továrníkem – Šmídem zHeydukovy ulice. Zajásotu lidu imého (já při tom byl) vylezl popřevratu Šmíd navěž aorlíčka slavně srazil. Náš lid je nejen demokratický, ale ishovívavý: vbrzku věnoval Šmíd věžím české stříbrné lvíčky azačal nosit sokolský odznak.

Ještě se vrátíme nanáměstí anakorzo. Tam se vracím vmyšlenkách stejně často jako vyobcovaný Řek naathénskou agoru. My jsme bydlili NaBakalářích naproti děkanskému chrámu vdruhém patře aměli společnou pavlač azáchod srodinou Kalenských, která sestávala zmnoha dcer azjednoho syna, který byl velebníčkem. Zabavoval klukům veškole bufalobilky akliftonky, když je četli vhodině náboženství, adonášel mi toho štosy. Já to zas prodával klukům zpátky. Několikrát jsem mu ministroval amusím říci, že vděkanském chrámu měli lepší víno než uPečaričů. Několikrát denně kráčel marciálně podřevěné pavlači kolem naší kuchyně nazáchod azpět. Jeho povolání určili rodiče, sám by určitě zvolil něco jiného asnad jako tichý vzdor mne krmil hostiemi. Zpavlače bylo vidět kPepíkům, kde jednou stříhali koberce ukořistěné upana Kafky, krátké astřižní zboží, při drancování. Také bylo vidět – asnad ještě je – břidlicovou střechu grandhotelu Dvořáček, recte Otava, vekteré se skvěl nápis GRANDHOTEL UARCIVÉVODY FRANTIŠKA FERDINANDA. Ten nápis přežil mnohé zeměpány, protože je ho vidět jen zdruhého patra domu NaBakalářích čp. 42 (nejsem si jist, snad se musí jít kokénku Kalenských záchodu). Asi je teď odstraněn anahrazen jiným, aby nerušil vrtulníky. Ze záchodu bylo lze pozorovat ventilačním otvorem vpodlaze zadnici, ohromnou bílou zadnici vznešené dámy zprvního patra. Byla to první dámská zadnice mého života aještě dnes mi dává traumatické denní sny. Dali tam potom pod ten otvor vpodlaze plachtu, nevím, zda kvůli mně, nebo kvůli velebníčkovi Kalenskému.

Vdomě, kde Pepíci stříhali koberce měšťáků, aby je dostali dosvé jizby, měl své holičství lazebník Student. Byl uněho naučení pitomeček Leo Fröhlich, akdyž jednou pořezal zákazníka, tak běhal poměstě hledaje svého šéfa ařval: „Pane šéf, tečé krév!“ Šéf byl narybách. Zato doktor Fröhlich byl obětavý doktor chudých. Nikdo sním UZlatého kola nechtěl hrát mariáš, protože sotva začali, tak někdo pro něj přišel aon jenom řekl: „Zase se nějaká baba nemůže uprdnout,“ ašel. Otec hrál raději skapelníkem Bláhou odjedenáctých, okterém se říkalo, že jeho dcera ušoustala bubeníka, aspanem Mautnerem. Ten měl zřejmě jakousi urologickou nesnáz, protože otec každou hodinu mu musil poklepat narameno, řka: „Pane Mautner, dou se vyčurat!“ Když táta zapomněl, tak se pan Mautner počural. Když otom mluvíme, tak se musím zmínit také oholičství páně Čiháka vdomě URaka vedle radnice. Bylo naší zábavou zařvat dobleděmodrého vchodu dooficíny: „Čihák, holič uRaka!“ Snad to nebylo jen kvůli této neslušnosti, že Čihák svůj établissement přestěhoval aotec mu pro nový lokál dodal velké elektrické hodiny, snad první vPísku. Jelikož elektrická síť města nebyla synchronizovaná, tak hodiny musily mít divný systém, asice každou pátou minutu to vestroji hrozně zachrochtalo. Tak hrozně, že holiči se lekli azákazníka pořezali. Při osmihodinovém pracovním dnu advou holičích bylo brzo obyvatelstvo města pomeči pořezáno asi jako dítka Izraele napahorku Aralot.

Dostávám se kdvěma námětům, jednak elektrická síť města, jednak technické nadání naší rodiny. Dovídám se zčasopisu Český mechanik aoptik zroku 1887, že upříležitosti návštěvy Jeho Milosti císaře akrále byl Písek slavnostně osvětlen dvanácti lampami obloukovými systému Křižíkova, jejichž dynamo bylo poháněno lokomobilou. Zřejmě se elektrárna „pod skálou“ stala teprve později chloubou města, apro nás kluky obsahovala víc mystiky jak atomový reaktor. Dědeček byl jedním zprvních, co instalovali vobchodě elektřinu, což mu prý bylo vytýkáno klerikálními kruhy jako nepřístojné pokrokářství. Chlouba města byla pak narušena, když síť byla napojena naMydlovary – jihočeské elektrárny poháněné lignitem. Místo 110voltů jsme dostali 220 voltů aodpor proti centralizaci, lokální vlastenectví ahrůza před obětmi střídavého proudu se zmocnily města. Pan Zach, elektrikář, byl zvyklý zkoušet proud dvěma prsty, což vemně budilo respekt alákalo knásledování (ale nikdy jsem se neodvážil). Když tak učinil s220volty, tak byl nafleku mrtvý. Zda byl veden zvykem, nebo žalem nad ztrátou elektrické samostatnosti, to se neví.

Už tehdy jsem poznal význam berylia pro techniku asklukem Povolných (jeho otec také vyráběl likéry – kdo to všechno vypil, když alkoholici byli jen Rudolf Skall, zlatník Pixa adědečkův kočí Pták, to je záhada) aelektrolýzou jsme zberylů, krásných žlutohnědých krystalů zživcového lomu (byly to beryly?), chtěli vyrábět berylium. Mělo to zanásledek spálené vedení akrátké spojení vcelé čtvrti.

Naše rodina byla pro vynálezy apokroky ametou každého strýce bylo něco vyrábět. Snad to byl duch doby. Strýc Ludvík produkoval pro dámy vBrně podprsenky (strýc Hugo tvrdil, že teta Madranka dala vyvrtat dokabiny, kde bral míru, otvory, aby mohla kontrolovat, jak tu míru bere), zmíněný Hugo vyráběl naDobříši svěráky atlumiče doaut astrýc Ota ozdobné tkanice vChicagu. Udědečka Josefa se to grundérství nezdařilo avedlo keznačným finančním obtížím. On totiž vyráběl – nebo spíše chtěl vyrábět – digitální hodiny. Kola sám frézoval ze švestkového dřeva. Když mi bylo asi třináct, tak jsem vdílně sestavil elektrické hodiny. Šly perfektně, ale pozpátku advakrát tak rychle. Ta kombinace způsobila, že jen já věděl, kolik je hodin.

Měli jsme dílnu naproti krámu, přes Jungmannovu ulici vbarokním domě pana Jůna, který měl ohromný rudý plnovous, větší jak Barbarossa. Byl mystický asnikým nemluvil. Říkalo se oněm, že je to sudeťák. Otec vyprávěl, že když jednou šel platit činži, tak pan Jůn lezl pomocí lan asekyrky pošikmo postavených almarách. Trénoval alpinistiku. Vté dílně jsem strávil mnoho času spolu shodinářem Pechouškem aDindou. Ten tvrdil, že pochází zfrancouzské hraběcí rodiny Rohanů, ačkoli jeho otec byl městským zahradníkem. Teda Pechoušek se stal šlechticem svým způsobem odvacet let později. Tam jsem vyráběl fotoaparáty, voltmetry akrystalové přijímače. Ikrystaly jsem knim dělal adostal ztoho otravu olovem. Tím skončila moje první kariéra co vynálezce ajá se věnoval dívkám. Ještě se musím pochlubit vynálezem wankelmotoru. Táta mne poslal kpanu Vedamovi, který byl strojnickým geniem města; opravoval totiž auta amlátičky, avypadal tudíž se svým vlajícím černým plnovousem jako vynálezce veVerneově románu. Podíval se navýkres ařekl: „To je hezké napapíře, ale nebude to nikdy těsnit.“ Kdyby se konstruktéři uBMW také zeptali pana Vedama, tak by bývali ušetřili miliony jako já.

Pan Vedam založil první aposlední otavskou paroplavební společnost, jejíž flota pozůstávala zšedivě natřené, asi deset metrů dlouhé lodi smotorem zauta uprostřed asručně vykovaným šroubem. Nakaždé straně sedělo pět vyděšených matek, křečovitě držících svá pacholátka. Loď trafikovala velice důležitou linii restaurace USmetáků – Čertova strouha. Když jsem si jednu neděli vybrečel tuto dobrodružnou jízdu, tak loď narazila naúskalí uprostřed řeky. Vedam se vztýčil dosvých dvou metrů azřejmě snil otom, jak při zvucích Britannia Rules the Wawes klesá vpozoru se svou lodí dohlubin jako kapitán Titaniku. Vznikla šílená panika, ženy ječely adítka brečela, což vzbudilo pana Vedama zdenního snu aon odvážně skočil dovody, která mu šla pokolena. Tím se dramaticky změnil výtlak lodi ata mu istím řvoucím obsahem ujela.

Jelikož pan Vedam co dodélky, objemu avzezření se také podobal Krakonošovi, tak hrál zbrojnoše či něco podobného vefilmu Zvíkovský rarášek se Sašou Myškovou vúloze raráška. Byl to mohutný film, zakterý by se Eisenstein nemusil stydět (dle mínění pana Vedama aSaši). Měl jen jednu chybu. Pan Vedam coby zbrojnoš vpatnáctém století hrál celý film sbrýlemi nanose.

Počet tónů označených „H“ udával, kolik je hodin. Vpoledne si podlouhatánském laně vytahoval nahoru oběd, který mu babka vložila dokošíku nakonci lana.

UMalířských nahospodě

vbáječné se žije shodě…

Jednou neměl drobné; dal tedy flašinetáři korunu apodotkl: „Tak mám desetkrát zaplaceno.“ Je dlužno připomenouti, že zajednu hudební lekci bral nejmíň padesát dolarů.