KLIKA

BYLA

VYSOKO

© Roman Szpuk, 2018

Photos © Roman Szpuk, 2018

© 65. pole, 2018

ISBN 978-80-88268-08-6 (tisk)

ISBN 978-80-88268-20-8 (EPUB)

ISBN 978-80-88268-21-5 (MOBI)

OBSAH

VLAMUJU SE

VÝKŘIKY DO PRÁZDNA

PADÁ MI NOHA!

UTRŽENÍ DRÁČCI

INTELEKTUÁL MUCHLÁ PAPÍROVOU KOULI

KVĚTNOVÉ NOCI

PYLOVÉ DÝMOVNICE

REHKOVÉ

PODRBAT MOUCHU MEZI KŘÍDLY

ČTU TEXT V KŮŘE

BLESK MÁMIVÝ

MEZI STÉBLY TRÁVY BLOUDÍ SVĚTLUŠKA

MENARCHÉ MATKY

BÍDA

CHRÁMOVÝ HORIZONT

POTŘEBOVALA BYCH SE VYPLAKAT

I V MRAVENIŠTI VYSCHLY DROBNOHLEDNÉ STUDNY

CÁFORA UŽ DOZRÁLA

VY TU ŘEŠÍTE NĚJAKÝ PRŮŠVIH, ŽE?

BŮH BOLÍ JAK ZAHNISANÝ ZUB

RUMUN SI LEŠTÍ ČERNÉ POLOBOTKY

NA STĚNĚ ZŮSTALY STŘÍKANCE KRVE

VIDÍM, ŽE NEVIDÍM

PŘED HERNOU OTEVÍRAJÍ TLAMY RYBKY S MAGNETKAMI

DAVID FATALISTA

VLAŠTOVKA S KULOMETY

MŮJ PLAMEN SE CHVĚJE

SPITFAJR V BLÁZINCI

KÉŽ BY SE ZDVOJILA NOC!

SVATÝ BÍLÝ MUŽ, KTERÝ NIC NEMÁ

BÍDA EXISTENCE

UŽ NEMÁM DOMA

RTĚNKOU NAKRESLENÉ SRDÍČKO

ŘEKLA MI, ŽE MÁM ČERNÝ PUNTÍK

LEXO POPULÁR A OLIVER SVĚTLOKNĚŽNÍK

BÁSNÍŘKA

MEZI SNĚHOVÝMI VLOČKAMI PADAJÍ KOUSKY CHLEBA

SÁM SE SRPKEM MĚSÍCE

ŠÍLENÁ ANDĚLKA

TÉMBR SVITU SVÍCE

PO SCHODECH DRNCAJÍ DRCHANCE DREDŮ

KŘÍŽOVÉ VRŠKY

NA KOREJI

VODNÍ DRAK

SAMOTA

NA CO TU ČEKÁME?

METAFYZICKÉ ROZHOVORY

VĚRA, MARUŠKA A ERIKA

KAMERA OBSKURA

STAČÍ OBRÁTIT SE NA DRUHÝ BOK?

NESLYŠNOST JEHO LETU MĚ DĚSÍ

JAKO BÍLÝ ŠÁTEK SE TO MIHLO PŘED JEHO OČIMA

LAMPY JSOU OD SEBE TAK DALEKO

JÁ VŮBEC NEVÍM, JÁ TO NEŘEŠÍM, JÁ JENOM TAKHLE JDU

ROBOT DĚLÁ DIVNÝ VĚCI

DRŽ HUBU A ZAPIŠ SI TO DO DENÍČKU

KDYŽ DLOUHO NIKDO NEBUŠÍ

NECHCU UŽ ŽIŤ!

JSEM MIMO HRU

PANOPTIKUM, DO KTERÉHO JEDNOU VSTOUPÍM

KLEPÁLEK

ROK HOŘÍCÍHO KOHOUTA

CHVĚNÍ (EPILOG)

PODĚKOVÁNÍ

VLAMUJU SE

Vleču se do kopce nad údolím Medvědího potoka. Pode mnou oslňuje paseka, děsí tu ohni zčernalá kola, místy zuhelnatělé pařezy. Překračuju vyšisovanou violku. Jarní slunce nesnesitelně žhne, cesta schne, kolem slunečního kotouče se vytváří haló, zřejmě je to pyramidální třiadvacetistupňové parhelium. Nad hrubým štěrkem cesty tančí bělásek se žluťáskem. A teď se k nim přidává Trauermantel, babočka osiková. Snad obtáčí oba tanečníky svým temným pláštěm, skrývá je, zaříkává.[1]

Mravenci běhají po mraveništi. Zvou dovnitř louče slunce, vtahují tam jiskry tepla.

***

U školy stojí dvě malé školačky. Odložily na zídku školní batohy. Jedna z nich ubíjí petláhví nějakou pestřenku.

„No nepůjdeš mi do tašky!“ vzteká se a mlátí dál, snad až zbytečně zuřivě. „Ty ještě žiješ?“

Druhá pobaveně přihlíží.

***

Přijely kolotoče. Dva chlapi na sebe řvou přes hřbet duhového slůněte.

Blíží se ke mně mladá maminka. Tlačí kočár. Za ní ťapká batole. Ruce má zvednuté do výšky, jak nabírá balanc. Na chvíli se zastaví, otočí se. Matka ho hned okřikne: „Dělej! Jdeme!“

Jsem už tak daleko. Stále se po těch dvou ohlížím. Tak rád bych viděl, že se maminka skloní k batoleti, pohladí je.

[1]

K tomuto jevu mi 25. 4. 2015 napsal Lojza Pavlíčko: Pozorování dobré, interpretace je následující. Žluťásek řešetlákový má zelenobílou samici, takže jde o rituální, oznamovací tanec před vlastním pářením. Vzhledem k tomu, že některé další druhy používají podobný model, může i samec babočky osikové přiletět na koukanou, co kdyby to byla i jeho samice, když už se tančí. Obvykle ale babočky následně startují ve spirálách do výše (to jsi již asi také viděl).

VÝKŘIKY DO PRÁZDNA

Odpoledne jdu do pečovateláku na mši. Kostelní píseň Bože, před Tvou velebností se zpívá tak falešně, že se vůbec nemohu chytit. Nadto slova se mi převalují v ústech těžce jako balvany. Nesmyslně mumlám neznámý text, nápěvem bloudím v neznámých melodiích. Jsem úplně jinde a Boží velebnost mě naprosto nezajímá.

Trochu pomatený Karel čte z misálku, dívá se do textu natolik zblízka, že si knihu takřka přikládá na tvář. Schovává za ní své tlusté brýle. Je to ten podivín, co se jeden čas díval na svět skrze tepaný kříž, který nosil před tváří i venku.

„Trochu se mu to v hlavě popletlo,“ říká o něm Pepík, přítel maminky.

Venku chumelí. Na větvích se vytváří bílá vrstva sněhu, jako by je až po konečky někdo obkresloval bílou tuší. Pod okny v aleji se prochází arabská rodina, muž, dítě a žena v šátku. Ta je skloněná nad sněhem a vyrábí malého sněhuláčka. Možná si do sněhu jen něco kreslí.

Cestou zpět jdu Mlýnskou ulicí. Kdysi tu stály domky přilepené ke skalám. Zůstaly po nich otisky, zbytky zdiva, kleneb, sklepení. Jako když někdo zvedne kámen a spatří chodbičky hmyzu. Co asi ukrývá za povrchem ta skála, kolik hlasů, nářků, vzdechů se tam zakuklilo a čeká na svou chvíli. Možná odtud vzlétnou motýli k Poslednímu soudu.

***

Čím jsem starší, tím více toužím potkat ještě jednou holčičku, která tak plakala před psychiatrickým ústavem pro děti v Dubí. Bylo nám tenkrát šest let. Nechtěl jsem se vrátit za ty zdi. Maminka mi zahrozila a řekla: Podívej, ta holčička pláče. Jdi za ní. Potěš ji.

Ale já tam ty děti viděla a hlavně slyšela, stále tak křičí a na některých ta nemoc je moc vidět, zapsala si maminka 26. 9. 1966. Co když se on bude snažit přizpůsobit?

A 3. 10. 1966: I s doktorem Bošem jsem mluvila, říkal, že Roman ze své sebejistoty čerpá, aby chlácholil ostatní.

Ano, chci tu holčičku potkat. Třeba by teď potěšila ona mě. Jenže vím, že když se dozvím pravdu, všechno zbledne, zešediví, zevšední.

***

Maminka sedí na posteli, má před sebou na stolku talířek s šunkovou pěnou. Marně sbírá sílu k rozlámání housky. Natírá dlouze ty kousky, nemůže se trefit do úst. Naklání se dozadu, padá jí pantofel, jak sedí šikmo a jednu nohu má ve vzduchu. Navlékám jí ten pantofel, za chvíli padá znovu. Upíjí lék proti průjmu a šklebí se, jak je nechutný. Zvedá se jí žaludek. Přichází k nám její spolupacientka.

„Ta určitě spadne,“ říká mi maminka. „Má ležet.“

„Jeden doktor mi říká, musíte ležet, nemůžete chodit,“ začíná nám vyprávět stařenka. „Druhý zase říká, nemůžete stále ležet, musíte chodit. A třetí, ten Ukrajinec, ten má nejvíc rozumu, řekl mi, nikdy jste neměla přestat chodit. Já musím chodit. Víte, co to je? Měsíc jsem ležela, předtím jsem chodila denně čtyři kilometry. V Bílině, znáte to tam? Ten parčík? Obcházely jsme ho s holkama, takovýma devadesátiletýma jako já. Chodily jsme to i víckrát za sebou. Jednou jsme si to počítaly. Víte, kolik jsme ušly za den? Dvacet osm kilometrů. Tak se mějte,“ loučí se s námi stařenka. „Dobrou noc.“

Vychází ven i s plínkami a andělíčkem. Zavírá za sebou dveře.

„Kampak, paní?“ slyšíme hlas sestřičky. „Bydlíte na sto jedničce.“

Pacientka se mlčky vrací. „To jsou nohy, co?“ Ukazuje nám flekatá lýtka plná boláků a černých skvrn. Natahuje k nám ruku s tekutým mýdlem. „Co to je?“

Čtu jí návod na použití.

„Namydlit a pak smýt vodou?“ hladí se stará paní vrásčitou dlaní po rozcuchané hlavě. Udělá dva rozpačité kroky ke koupelně a obrací se k nám. Pokládá mýdlo mamince na stůl.

„Ona má taky,“ ukazuju jí jinou tubu s mýdlem, kterou jsem matce koupil.

„Aha,“ kývá hlavou stařenka, „tak se mějte. Dobrou noc.“ Opět vychází na chodbu a zavírá za sebou dveře. A znovu slyšíme hlas sestřičky: „Kampak? Kampak jdete? Bydlíte na sto jedničce.“

A tak se dveře znovu otevírají a stařenka se šourá zpět jak provinilé dítě.

„Kolik je vám let?“ ptám se jí.

„Devadesát jedna. V dubnu mi bude devadesát dva,“ říká. „Lidi povědí: ta se má, kolik se dožila. On si člověk myslí, že to půjde donekonečna, pracuje, chodí, pak to jde stále pomaleji. Je to pěkný věk, ale zbývá ze mě půl. Nebo čtvrt, nebo tři čtvrtě, to je jedno, ale už nejsem celý člověk. Ztrácím cit, upustím sklenici, vezmu horký hrnek, spálím se. No, alespoň zasmát se musíme, když už máme umřít, že? Je to jedno. Tak se mějte,“ loučí se s námi do třetice. „Dobrou noc.“ Zavírá za sebou dveře.

Sedíme s maminkou schlíple vedle sebe.

„Kam jdete?“ ozývá se z chodby. Mohli by si to nahrát na magnetofon.

„Přišel syn,“ argumentuje chabě stařenka.

„Žádný syn tu není. Jděte na pokoj,“ vede ji k posteli. „Víte, kde jste?“

„V nemocnici. Na vrátnici.“

„Skoro jste se trefila,“ usmívá se sestřička na mě a odchází. Ještě za sebou nezavřela a babička je opět na nohou. Ukazuje mi mobil.

„Musím si ho přát k Ježíškovi,“ pokyvuje hlavou stařičká pacientka.

„To se načekáte,“ říkám jí. „Je únor.“

„Těší se děti, musíme se těšit taky,“ pokrčila rameny stařenka. „Kolik je hodin?“

„Šest.“

„Ráno?“

„Ne, večer…“

„Večer,“ říká zamyšleně a opět se má k odchodu.

Fandím té staré ženě. Tiše buď, říkám si, jako myška, uteč jim, uteč. Venku začali zpívat kosové. Dnes ráno jsem jednoho slyšel. Nikdo ho nemůže slyšet jako ten, kdo tráví noc venku nebo u okna dokořán. Tady je přetopeno, zatuchlo, smutno. Venku je lépe, pravdivěji.

***

Z vedlejšího pokoje zní bez přestávky pravidelné vzdechy jakési vystrašené stařenky. Je to naléhavé houkání. Říkají jí naše sovička. Vedle mámy leží dementní holohlavá žena, mluví z cesty, ukazuje mi na podlaze psíka, považuje mě za svého syna, ptá se mě, zda už mám hotovou jakousi truhlařinu. Ve druhé posteli leží úplně žlutá žena, má zavřené oči, takové neznatelné linky, skoro jako by to byla tvář bez očí, je jen kost a kůže, úplně jak z Osvětimi. Na třetí posteli leží jiná stařena, na hrudi má ostrý hrb. Mluvil jsem s doktorem odkudsi z arabské země, jmenuje se Mohamed, říká, že máma nemá žádnou zjevnou nemoc ale – chybí jí vůle žít.

Musela jsem mu slíbit, že nezemřu dříve než on, zapsala si maminka do deníku 4. 2. 1966. Tedy že až společně.

Vypravuje mi o nějakých dobrovolnicích, které přicházejí na pokoj a láskyplně se na babičky vrhají. Prý jsou to členky sekty zvané Sluníčko – světlo Boží. Objímají stařenky, líbají je.

„Mně zemřela babička i maminka. A teď mám tolik nových babiček!“ volá jedna z nich.

***

Maminka se těžce zvedá z postele. Neví, jak ten proces zvládnout, zda se nejprve opřít o loket, nebo o dlaň druhé ruky. Kolik kilometrů jsme spolu kdysi ušli v lesích a horách.

Pozoruju maminčina stehna s unavenými svaly, stehna staré ženy, která v mládí toužila po lásce. Vidím svou maminku mladou a krásnou. A Doďa, z jehož vášně jsem se měl narodit, jí napsal: V mém srdci je k tobě chlad, nemohu se přinutit, abych tě miloval. Věřil jsem, že tělesným stykem se vše zlepší a budeš mě přitahovat. Bohužel víš sama, jak to vypadá. Cítím odpor. (Ostrava 14. 11. 1960)

Nevydržím dlouho na jednom místě. Stačí, že se jen slabounce objeví nucení na močení, hned toho využívám a jdu na záchod. Tam trochu vydechnu. Pohlédnu z okna, i když není vidět jinam než na střechu plnou špíny a na okna protilehlé budovy.

Dívám se na sebe do zrcadla nad umyvadlem. Cítím odpor.

***

Podivný chlapeček chodil včera po chodbě nemocnice, byl menší než Dominik, měl na krku dlouhou kravatu, nejspíš si ji půjčil od táty. Seděli jsme s maminkou na lavici vedle záchodu a on nás obcházel a se zájmem, trochu však opatrně nás sledoval. Vypadal jak ušatý amorek, ale nebyl to amorek, byl to smrtílek.[2] Nad ním visely na zdi dva obrázky, malba tváře stařeny s vyplazeným jazykem a nepřirozeně velkýma a živýma očima, za ní v dáli stálo o zeď opřené koště a v popraskané omítce zápis E = mc2. A vedle tvář starce, který je ovšem ještě při síle, má silná ramena, pevný zachmuřený pohled, bohaté šedivé vlasy, upravený plnovous a jako by byl celý ponořený do černého jezera.

„Dědeček,“ říká chlapec. „Koupe se.“

„Možná je to vesmír,“ ukazuju do tmy pod starcova ramena, kde svítí něco jako mlžná hvězda či galaxie.

„Nebo se koupe v lese,“ dodává smrtílek po chvíli mlčení.

„To je pan Leden,“ říká maminka. „V jiném vydání. V té tůňce.“

Také dneska chodí po nemocniční chodbě smrtílek. Nese přes rameno rozevřený deštník. Je hodný a trpělivý. Rodiče z něj mají jistě radost, mohou se věnovat svému nemocnému.

***

Venku hustě sněží. Dvě kočky se vyhřívají na poklopech. U zdi doutná vajgl, ale všechna okna nad ním jsou zavřená. Kos zpívá tak tiše, jako by to byl chovný pták z klece. Pěstěný k trylkům, které neruší. Které jsou nenápadnou kulisou bez bojovného samčího podtextu.

Z pokoje naříká v pravidelných intervalech nějaká žena. Ááááu! Ááááu. Nikdo se jí nejde zeptat, co jí je. Možná kdyby použila signalizaci. Začalo by to pípat a nad dveřmi do pokoje červeně blikat. Ale ta žena, o které maminka tvrdí, že je to muž, nepoužívá signalizaci. Jen volá v pravidelných intervalech: Ááááu!

Sedíme dál na lavici. Mlčíme, hlava mi padá do dlaní. Myslím na maminčin zápis z deníku: Vždyť už měří 122 cm. Za chvíli mě přeroste. A toho se bojím. Až mi bude záměrně ubližovat. Kdybych tak mohla zastavit čas. (6. 6. 1966)

***

Vycházím z teplického bytu. U domovních dveří těsně minu nějakou ženu s fenou. Fena má vytahané stařecké břicho. Opožďuje se za paní, která se rozčiluje: „Pojď, Barčo! Já teda jdu a ty si zůstaň tady!“ Vyrazí svižně, ale za chvíli už samozřejmě stojí a ohlíží se, kde je fenka. Ta si jde svým tempem. Na ženu se ani nepodívá.

V nemocnici míjím pootevřené dveře pokojů, než dojdu k tomu maminčinu. V postelích leží bezvládné postavy. Maminka leží stejně jako druzí. „Sestřičko!“ křičí nějaká stařena ve vedlejším pokoji. „Sestřičko! Já nevím, co mám dělat! Poraďte mi! Já nevím, co mám dělat! Mám žít? Sestřičko! Já nevím, co mám dělat!“

Z pokoje na druhé straně chodby opakuje jakýsi hlas stále dokola naříkavě: „Kamarádko moje, kamarádko moje! Ty jsi nebyla zlá.“

Sousedka maminky si hraje s vývodem. Přichází sestra. „S kabelkou si nesmíte hrát,“ bere jí sběrný vak na moč. „Tam je čůrání. Byla byste celá počůraná. Hrajte si s něčím jiným.“ Podává jí kojeneckou láhev, ruce jí zostra pokládá na přikrývku. Ale žádné napomínání nepomáhá. V noci tedy ženě uvazují ruce k zábraně na lůžku.

„Dášo! Dášo! Nestůj u těch dveří,“ volá nešťastnice.

***

Telefonuju na střeše meteorologické stanice. Slyším, jak v nemocnici křičí maminčina sousedka: „Haló! Haló! Pomozte mi!“

Dívám se k zenitu. Mezi chapadly ultrasonického anemometru přeletělo jak miniaturní dron smrkové semínko. Hned za ním se mihnul čížek, jeho žluť se stříkavě zatřepotala.

***

Maminčina sousedka v nemocnici na sobě trhá plenkové kalhotky.

Rrrc! Rrrc!

Pak trhá povlečení polštáře.

„Co to děláte?“ ptá se sestra.

„Abyste měli hadry!“

***

Starý muž před nemocnicí pozoruje cigaretový dým, který plazivě vystupuje z jeho hrsti.

Ve Sportbaru stojí kluk s tágem. Má na hlavě kulicha.

Nad rozmotanou magnetofonovou páskou pokřikuje vrabčák.

Sedím na hrázi zámeckého rybníka. Míjejí mě dva starší muži, asi je to otec a syn. I ten mladší už má prošedivělé, ale husté a dlouhé vlasy. Jdou k pískovcové soše Panny Marie, která zdvihá vysoko nad svá ňadra hostii.

„Já ji ráno nutím vařit,“ říká starý. „Když jí je zle, tak ne, ale jakmile vidím, že vstane a hulí, připravím jí to a vař! A ona baba vaří. Ale v poledne už padá, a to pak…“

Rozhovor přehlušuje nějaký hluk, asi chroptění psa, kterého škrtí obojek, hrrr, hrrr, chrčí, ale není to pes, to nějaké dítě jede na umělohmotném dětském odrážedle.

***

Blížíme se s maminkou po krůčcích k nejbližší lavičce. Máma se opírá o dvě berle, šourá nohama, levou berli drží tak nešikovně, že ji pokládá před nohy. Hrozí, že přes ni upadne. Je brzy unavená, brada se jí třese, ústa bez zubů se propadají. Jde stále nachýleněji. Zatím nás předchází mladá žena se dvěma dětmi. Zabírají nám lavičku. Ale děti nesmí na písek. Divná věc. Nakonec všichni odcházejí a my se můžeme posadit.

Odpočíváme u pískoviště. Naproti nám kvete planá třešeň a také sakura. Maminka se dívá k obloze, která je bez mráčku. Co tam vidí?

Dva klučíci zkoušejí své umění na skejtech. Jeden z nich, tlouštík, si na prkno lehá, sluní se na zádech. Druhý ho napodobuje. Ale nevydrží dlouho v klidu, odrážejí se nohama a popojíždějí sem tam.

Na jednom z panelákových oken sedí černá kočka, protahuje se. Tleskám do dlaní. Podívá se na mě. Zvednu ukazováček.

Z jiného místa k nám probleskuje spektrum. Otáčí se tam na balkóně větrník.

„Měli jsme takový v kuchyni za oknem,“ vzpomíná maminka. „Kastnerová nad námi se rozčilovala, že jim to dělá rámus. A přitom jak řvala na děti. Já tě kopnu do prdele, až se posereš. A když jsme je potkali venku, šeptala dcerušce: Já tě třepnu přes zadeček. Holčička koukala, nevěděla, co to je, třepnout přes zadeček…“

***

Potkáváme ji skoro až u školy. Také se co chvíli zastavuje, opírá se rukama o boky, oddechuje. Překonává bolest. Chvíli to trvá, než maminku poznává.

„Evo,“ vydechuje překvapeně. „Ty marodíš? Někdo mi říkal, že jsi po operaci.“

Maminka se opírá o berle. Nad námi zpívá kos. Skoro každý strom tu má svého kosa. Na jedné z vrb vidím i brhlíka. Pěnkavčí sameček opakuje svou naučenou písničku, přesto pokaždé zvedá hlavičku vzhůru k nebi, jako by podpíral svým zpěvem vesmír.

„Trpím. Ale jdu se projít,“ říká Maruška. „Evo, já to pod oknama všechno vidím. Tolika žen chodí o holi, o dvou, a chodí. Lepší už to nebude. S tou myšlenkou chodím spát a vstávám.“

Obcházíme řetenické sídliště. Je zataženo, vzduch ztěžkl vodní parou. Zastavujeme se pod rozkvetlými stromy, na které neusedají žádné včely, jen několik pestřenek a čmeláků. Kolik úlů opět zdecimoval včelí parazit Varroa destructor?

„Jsem taková… ukřivděná,“ pokračuje Maruška. „Ztvrdla jsem. Rok jsem ležela, nehnula jsem se. Ale pak jsem si řekla: Buď půjdeš pod kytičky, nebo – neotravuj okolí. Nevěsta by mě vozila. Já do jejího auta nesednu. Já mám svůj svět. Na mě taky nikdo ohledy nebere.“

Marie byla prý nejhezčí ze všech holek v maminčině třídě. Jmenovala se Holubičková, kluci jí říkali Křidýlko. A měla nejhorší známky. Máma jí těsně před zkouškou vysvětlovala něco z účetnictví. Marie dostala přesně tu otázku, kterou spolu probíraly. Jen se na ni otočila, pokrčila rameny. Maturitu už si nikdy nedodělala.

„Evo,“ říká Maruška mamince. „Musíš se vzpamatovat!“

„Ach jo,“ vzdychá maminka. Rozcuchané šedé vlasy jí padají do tváře. Potřebovala by ostříhat. Nebo alespoň sponkou sepnout patku.

„Jsem ze selský rodiny,“ vzpomíná Maruška. „Tatínek padl u Dukly. A já snila. Neučila jsem se, jenom jsem snila. Co dneska vědí ve čtrnácti, my nevěděli v devatenácti, stále jen krávy, pásla jsem, taky ovce, styděla jsem se.“

Pokračujeme pomalu zpět k Perle. Pomáhám sejít z obrubníku mamince. Potom i Marušce.

„Evo, musíš se vzpamatovat. Já na tom byla jako ty,“ říká Maruška. „Mám doma kytky. Spoustu kytek. I u postele. A první věc ráno, co udělám, kouknu se na ty kytky. Dřív než mě popadne nějaká černá myšlenka. Víš, co se s těma rukama namorduju, než si ty vlasy natočím? Ale já to udělám.“

***

Vidím staré ženy sedící se mnou na faře během adorace. Mezi nimi vyčnívá štíhlá a dlouhá akolytka v bílém.

„Pane, prosím tě za ty, co zahynuli dneska v tom zříceném letadle,“ modlí se nejistým hlasem. „Když moje Štěpánka létala z Lucemburska, tolik jsem se bála. A jak mi vždycky spadl kámen ze srdce, když se objevila ve dveřích.“ Akolytka těžko hledá slova, zajíká se v podvědomém strachu z rouhání. „Pane, dej mi poznat, jak k takové tragédii dojde. Byli mezi nimi i věřící. Na co mysleli před tím? Třeba se modlili, někteří se i postili, celý den nejedli, aby jim nebylo v letadle špatně. Kde jsou teď?“

[2]

Řezbář Pavel Harásek mi 9. 8. 2016 napsal tento mail o malinké smrti: Dnes jsem v jedné zarostlé a dvacet let neudržované zahradě, naprosté džungli, narazil na hraboše polního. Seděl na kameni schoulený a spal. Vzal jsem jej do ruky. Otevřel očička, ale ta byla kalná. Dýchal rychle, očička zase zavřel a schoulil se do klubíčka. Měl potrhaný krk. Zaschlá rána. Umíral. Ustlal jsem mu v brašně a občas se na něj podíval. Dech mu slábnul.

U Blanice jsem včera našel na vrbce úzkolisté housenku lišaje vrbkového. Jel jsem se podívat, jestli tam ještě je. Byla tam. Začalo ale hustě pršet, a tak jsem udělal pár snímků a zabalil to. Když jsem otevřel brašnu, tak hraboš ležel na boku a již nedýchal. V písku pod vrbkou jsem vyhrábl jamku a hraboše do ní uložil a zasypal. Život a smrt.

PADÁ MI NOHA!

Blíží se bouře, jedna z mnohých, jedna z prvních v mém útlém dětství. Moje nadšení se mění v úzkost. Silná húlava žene staré listí a prach. Kraj temní každým okamžikem, hromy nedočkavě duní. Maminka běží na zahradu pro plápolající prádlo. Jsou to nějaká prostěradla, ohromné plachty, které divoce pleskají a odrážejí odlesky blesků. Mám pocit, že se blíží konec světa, že po téhle bouři bude po všem. Je mi asi pět let.

Z téhož okna jsem prý volal na sousedku Ivu: „Tvoje malá má tatínka, ale mně utekl.“

„Za to bych ho moc zřezal,“ prohlásil mamince strýc, který byl u nás na návštěvě. „Aby ho to napříště přešlo!“

Strýce jsem se bál. Řval, když mu bosá manželka stoupla omylem na palec. Řval, když mu bába ryla nehtem palce kříž do čela, aby si její požehnání zapamatoval. A syčel bolestí, když se někdo pokusil přerušit jeho proslovy. Odvracel hlavu s gestem zasaženého střelce.

***

Krupky se přihrnuly v ostře ohraničeném závěsu, který se teď vlní nad špičkami smrků. Oblohu halí stále temnější stóry. Vítr sílí a temně hučí. To už krupky střídají sněhové vločky. Dohlednost se snížila na necelých sto metrů.

Docházím na Malý Polec ve chvíli, kdy přeháňka vrcholí. Propadám se v hlubokém sněhu. Občas cítím měkké došlápnutí, pod sněhem se ukrývá mokrá rašelina. Míjím zapadanou kosodřevinu, proplétám se kolem sněhuláčků drobných smrků a na prázdném palouku zastavuju. Chumelenice mě zasypává, až to na mně šustí. Přešlapuju na místě a pak se otáčím kolem své osy. Jsem tu jak v uzamčeném království. Slyším skladbu Arvo Pärta Zrcadlo v zrcadle.

Nikam nevidím, sníh mi padá za krk, lepí se mi na brýle. Slyším nad sebou zvonivý pokřik křivek, ale žádnou z nich nevidím. Jak se zhmotnil čas v tomto zhuštěném osamění! Když jsem navštívil ve Staších Jirku Staňka, řekl mi: „Tihle mladí jsou povrchní, neznaj řemeslo, chvátají, řekl bych jim, čas je hmotný a vy z něj svou chamtivostí užíráte rychlejc, než je zdrávo, jenže kdybyste užírali jen sobě, ale ten čas je nám všem společný a vy ho užíráte i nám, chápete?“

Přeháňková chumelenice během několika minut slábne. Vítr se uklidňuje, obloha se projasňuje a mezi oslňujícími oblačnými cáry se modrá obloha. Jak volně se dýchá, když se vracím zpět na stanici.

Za tu kratičkou chvíli napadly jistě tři centimetry nového sněhu.

***

Nad pisoárem na autobusovém nádraží Mercury je na kachličce přilepený obrázek hadraplánu. Takový vlastnil můj prastrýc Tonda z Liberce. Neměl nohu, přišel o ni už v mládí. Byl jsem ještě malý, když nás jednou s maminkou vezl z Teplic do Liberce. Prastrýc se co chvíli ptal, co má dělat, třeba u přejezdu. Jako bychom to my věděli.

„Padá mi noha,“ naříkal na křižovatce.

Pak nás minulo auto. Snad zablikalo. Prastrýc hned zastavil u krajnice. „Jistě máme měkké pneumatiky,“ sýčkoval. Složitě si nandal nohu, kterou měl jinak přehozenou na nějakých kšandách přes opěradlo sedačky. Obešel auto a zkontroloval kola. Vše bylo v pořádku. Tak zase zpět.

Prastrýc bydlel ve starém domě v Lidových sadech. Hrál jsem si na prosklené verandě a dlouze jsem pozoroval břidlicovou střechu a déšť, který stékal z tašky na tašku. Déšť. Kéž by pršelo bez ustání až do zaplavení, až do vymazání všeho.

***

Jedeme autobusem, nastupují tři cikáňata, jedno, snad teprve prvňáček, má vyboulené oči.

„To jsem ještě spal pod dekou, slyším rány, bál jsem se,“ říká dětský hlas. „Zapálil jsem sirku, koukám pod postel a tam plechy hrály hokej.“

„Cože? Plechy?“

„Ano, tak to říkal.“

V Českém Krumlově na autobusáku jde nějaký hlučný a tlustý chlap. Houpe taškami. Něco vykládá hubené a malé ženě, která pak od něj odchází směrem k nám. Jde šikmo jak po zásahu na pravoboku, v ruce vleče odřenou, a přesto stále lesklou černou kabelu jako Židovka odcházející v Minsku na smrt. Má vymlácené oko. Nepoznám tedy, zda pláče.

Jdu blíž k tomu hromotlukovi. Mluví s kýmsi stále stejně nahlas. „Do píči!“ řve. Opodál žena visí bezvládně přes zábradlí u nástupiště na Větřní.

„Támhle je sekáč!“ ukazuje hromotluk druhému muži. „Seženeš nanejvýš kabát, takovej černej.“

„To je bída,“ odpovídá mu apaticky muž.

„To není bída, to je lumpárna,“ chrchlá hromotluk.

***

Na ortodoncii pozoruju na lýtku zubařky mořského koníka. Trochu se svíjí, jak zubařka přešlapuje nad Oldíkovými ústy. Pak se Oldy na něco ptá. On ale může jen huhňat. Možná se ptám podobně Nejvyššího – jako zubař. Vrtám se mu v ústech a divím se, že neslyším kloudného slova.

Jedeme autobusem z Krumlova do Budějovic, přes uličku sedí dva maturanti, dívka u okna vypráví: „Dostala jsem Obraz Doriana Graye. To jsem znala, tak jsem přeříkala celej děj. A hlavní myšlenka? Zase jsem přeříkala celej děj. A hlavní hrdina? Zase jsem přeříkala celej děj.“

Na Lannově třídě cvičí Olda za chůze triky s jojem. Nějaká žena zvedá z kočárku řvoucí mimino a čuchá mu k zadku.

Jdeme k náměstí. Před obchoďákem sedí dva cikáni, otec a syn, dělí se o jedna sluchátka.

Stojím chvíli v kapli, vlevo Máří umývá Ježíšovi nohy, svými vlasy utírá drahocenný olej. Ta žena je hříšnice a oleje je škoda. Za mříží skomírá několik plamínků štíhlých svící zabodnutých do písku. Odkudsi shora sem zaznívá vrkání holubů.

Jdeme s Oldou do katedrály. Chci si projít celou křížovou cestu, ale loď je přepažena na délku páskou, ve druhé části se uklízí.

Mohu tedy vidět jen šest prvních zastavení. Mou pozornost vábí zlé tváře. Pilát si myje ruce, dívá se zasněně, za jeho zády Ježíši hrozí tři hráči v kostky, sedí tak, jak je Pilátův rozsudek vyrušil ze hry, jen otočili hlavy. Jeden zdvihá pěst a vyplazuje na odsouzence opovržlivě jazyk. Na druhém obrazu moralizuje kněžour, má napřažený ukazováček, jistě cituje text z Písma nebo výčet Ježíšových provinění.

Na dalším obrazu hodnotí učitel pohyby plazícího se Ježíše; je to starší zvídavý muž, má bystrý pohled Samuela Becketta, jistě je inteligentní, trochu skeptický a nepatrně ironický. Na dalším obrazu bije Ježíše do tváře jeden z vojáků. Nudí ho už i násilí. A na dalším obrazu sleduje z davu vysoká a pyšná žena pokornou i odvážnou Veroniku s rouškou. Ta žena má výraz vládkyně, jistě patří do vyšší společnosti, cítím z ní pach poživačnosti.

Podlaha chrámu –

přes hadr přeletěl

stín holuba.

Jaké je tu ticho a chládek. Cítím zbytečnost svého vzdoru. Je mi těch vznešených prostor líto jako stavby, jejíž smysl už většina nechápe. Nechtěl bych být bořitelem chrámu jako Ježíš. Ne kvůli Nejvyššímu, ale kvůli modlitbám, nářkům, vyřčeným slibům, úlitbám, hrdinským gestům odevzdání.

UTRŽENÍ DRÁČCI

Je 17. březen, při zemi klesá teplota na –7 °C. Ale vzduch se vysušuje. Hvězdy svítí. Odpoledne se nad zemí přehnala solární bouře. Očekával jsem polární záři, ale viděl jsem jen záři vzdálených velkoměst.

Za plotem křupe firn. Asi srnci. A za chvilku už je slyším. Štěkají. Něco je rozrušilo. Pak vše utichne, jen daleko, daleko vyje pes. Možná tu solární bouři cítí. Pátrá ve spisech dávných psích proroků. A teď se ozval kulíšek nejmenší, jeho pravidelné pohoukávání.

Ležím bez hnutí ve spacáku. Všechny dávné vášně, prožitky, ale i odpovědnosti, starosti přemosťují propast mé marnosti. Vznikla z nich podivná klenba všeho možného, naskládaného halabala nad mou hlavou. A já až dole poslouchám šum černé říčky.

***

Večer se slunce sklání tak nevyhnutelně. Mezi kmeny se prohořívá níž a níž, až k samotným kořenům. Začíná mrznout, v žebrech louží vyrůstají vitráže ledu.

Odvysílal jsem pár zpráv a už zase ležím pod jasnou hvězdnatou oblohou. Před chvílí volala maminka z nemocnice. Má z věčného ležení otlačené paty. Z Plejád vidím sotva pět hvězd, spíš čtyři. A z dvojhvězdy v Býku už zbyla jen slabá hvězda. Mysl mi v lebce tlačí, ale ne tak zastíravě jako přes den. Snad jsem v životě přemýšlel příliš. Hřešil jsem nestřídmostí mysli. Pouštěl jsem si mysl na špacír, i když jsem mlčel.

Podobné je to na jaře, kdy už vyrašil první talovín, sněženky i krokusy. Najednou přejde studená fronta a vzduch se vymění a zprůzrační jak po divoké transfuzi. Nad krajinou se převalují ohromná mračna, zvolna přetahují oslnivě bílé pevnosti s vlasatými korunami, rozpustilé kumulonimby, pod nimiž hustě sněží, ledově to dýchá a krupky buší do střech i do ještě holých korun. Rašení se přibrzdí jak u smrků ve sněhových jámách. V pupenech dochází k nenápadným návratům. Zní tam opatrné konejšení. Květy se ještě přizavírají. Ptáci zpívají o trošku tišeji a o něco jednodušší motivy. Ale umlčet se už nedají. A co je nejzajímavější: při obzoru se objeví ty nejvzdálenější horské hřebeny. Tak daleko bývá vidět jen párkrát do roka.

***

Sedím s tebou před meteorologickou stanicí. Obloha je bez mráčku a paprsky rozpalují měděné obložení zdi. Když se o ně opřeme zády, chvíli to pálí a pak příjemně prohřívá. Sníh nás oslňuje.

Po nějaké době mnou zachvěje chlad. Zvedám hlavu k obloze, stále nikde ani mráček. Slunce nejeví žádné změny, ale krajina potemněla. Obložení stanice stydne, když na ně přitisknu dlaň, už ji ani nezahřeje. Několik čížků se tím zatím nenechá zneklidnit. Poskakují okolo mých krmítek. Ale jejich občasné zapípání vyjadřuje osamění. Jinde po lesích je ticho. My si bereme svetry a bundy a choulíme se do sebe. Přitom teplota neklesá nijak dramaticky: z 5,6 °C na 3,4 °C. Tak se ohlašuje zatmění Slunce 19. 3. 2015 na Churáňově.

V noci se mi zdá, že jsem na Měsíci a pozoruju zatmění Země. Během jevu se úplně setmělo. Zprvu si tedy myslím, že jde o zatmění Slunce. Hvězdy svítí. Pak zase Země vyšla. Tu jsem si všiml, že Slunce svítí při obzoru, nemůže jít tedy o jeho zatmění. Ale muselo nějak pohasnout i se Zemí. Cožpak Země září? Nechápu to: co ozařuje a co je ozařováno? Dokonalý planeto-měsíčně-sluneční chaos. Země se probírá z mračen, ohromná v zenitu. Vidím celé východní pobřeží Afriky a Arabský poloostrov. A pod Zemí je ještě jedna planeta, jakoby obrostlá bílými mračny. A měsíční krajina vypadá jako naše. Máme tam chvilku na procházku, jako když se lanovkou vyjede na Lomnický štít. Brodím se hlubokým blátem. A pak frr zpět na Zemi. Ale o cestě zpět se mi už nezdá.

Ve stejné době napsala Pošťákovi jeho platonická láska Adéla tuto textovou zprávu: …jeli jsme v noci kolem afghánských hranic, Afghánistán začínal přes řeku. Náš gazík zastavil a my jsme se šli projít. Byl krvavý úplněk, úplně zataženo, jen na ten obří měsíc zbylo mezi mraky okýnko. A do toho začalo někde v dálce plakat dítě, hrozně zoufale. Byla to síla – krvavý úplněk, ticho přerušené dětským křikem a přes řeku země ztrápená válkami.

***

Přes Basumskou louku táhne ledový van a rozechvívá v bukovém mlází loňské listy. Chvějí se schoulené v obavách do sebe, pohroužené, svinuté, poučené o tajemství, které je do nich zapsáno. Zapečetěné listy: to, co bylo zapsáno a zůstalo nepřečteno, nenávratně mizí.

Rozednívá se tím rychleji, čím příkřejší cestou stoupám vzhůru. Pod hřebenem se mé staré oči otevírají do plného světla a jasu sněhu. Jako by z nich spadly šupiny šerosleposti. Na věži fouká jen mírně. Opar se zvedá z údolí. Pozoruju oblačný výčnělek někde v místech, kde tuším vrchol Luzného. Oblačný obal se trhá a bílá lysina vrcholu se probírá do slunce. Závoj (dle Atlasu horských mraků od Bečváře se nazývá crispum) přemosťuje obzor až k hoře Siebensteinkopf. Příze průsvitné mlhy se trhá o suché pahýly odumřelých hřebenových smrčin, osnova oblačných vrstev se prolíná a vlní ve vícehlasech.

Sestupuju starým sněhem, co chvíli se shýbám pro smrková semínka. Pod jedním ze stromů mají obzvlášť kořeněnou chuť. Jsou plné pryskyřice. Lesy tiše šumí. Vnášejí do mého nitra klid. Ale možná jen odrážejí pokoj, který už jsem v sobě na vrchol vynesl.

***

Vycházím s tebou po louce k Huťské hoře. Slunce se do nás opírá, přeskakujeme vysoké drny a trsy, přecházíme menší pole firnu. Před námi se kroutí divoké kmeny jív. Vystřelují z nich kapiláry větví. Asi vyrostly v místech, kde stály domky Zhůří. V jednom místě zůstal celý kus zdiva s jedním okénkem. Obdivuješ překlady a uspořádání kamenné zídky. Jíva tu má spoustu kočiček. Hladím její kůru a myslím na slova Petra Hrbáče: Staré stromy jsou impozantní, zvláště vrby. Právě proto, že jsou na hranici svých možností. U dubu či lípy to nepřekvapí, že jo. Ale u nich, u vrb, je to výkon.

Sestupujeme níž mezi dva osamělé javory mléče, uprostřed nich se rýsuje vrchol Poledníku. Kolem jejich kmenů leží jak kosti ulámaných končetin větve, které olámala podzimní námraza. Slunce klesá a naše stíny se prodlužují. V rezavých stéblech ještě není stopy po jarní zeleni. Sluneční paprsky nejsou v oparu ostré, ale do lesa vnikají i tak krvavě. Snažím se heslovitě si zapsat tohle setkání s jívami a javory na Zhůří, ale chybí mi energie. Je to tak, že si celý život nechávám v zásobě nějaké síly, že si je rozkládám, aby mi vyšly i do budoucna? A přece dojdu do krajnosti, nejpozději ve chvíli umírání. A pak ji překročím.

***

Je konec března 2015. V teplém sektoru cyklony dosáhl orkán Niklas nejsilnějších poryvů. Teplota se vyšplhala přes 5 °C a lilo. A nyní přechází další fronta. Tentokrát studená. Vichr pění, proráží z paseky do lesa, po hrstech vrhá perličky krupek s vločkami. Ve vírech se zvedají vlečky chumelenice a vzápětí jsou sráženy zpět na paseku mezi jalovce a nízké smrčky. Snaží se někdo přišlápnout padlým andělům roucha? Natrhnout je o trny?

Prostorem pod mračny zmatečně letí loňské listí, točí se do všech stran a výš a výš, ach, není to listí, je to letka pěnkav jikavců neboli jikavců severních (Fringilla montifringilla), kteří přes Šumavu jen přetahují. Svítí jim zářivě bílé kostřce, poletují v peřejích vichřice jak utržení dráčci. Dívám se na ně, jak se pokoušejí různými šroubovicovými manévry přistát v koruně jeřábu, kde mám krmítka.

Nárazy vzduchu rozbíjejí hejno, ale ptáčci třepotají křídly a pátrají po neviditelných koridorech, kudy by šlo slétnout do nižších pater vichřice. Každý z těch ptáčků nese v sobě vědomí, z nějž vidí svět. A svět takto násobně viděn z hejna unášeného vichřicí se sám v sobě prolíná a točí, prošpikován víry a propady.[3]

V nejprudších nárazech, blížících se 31 metrům za sekundu, se nadouvá střecha, nějakou škvírou je pod ni vháněn průvan a ona popadá dech, kašle, chvíli se dusí a vzápětí je zahlcena novými a novými přívaly vdechů. Krytina tlumí exploze, vlní se a v oknech to hučí, jak rychlý tah povětří vysává budovu stanice. Probíhá divoká vnitřní masáž! Někdo tu zpívá na jediný nádech dlouhé minuty. Vykonal v trpělivém čekání své poslání. Nyní je propuštěn. Na střeše držím se zábradlí. Vichr jako by ždímal ze soumraku nové a nové rezervy. Opět sílí a zábradlí drnčí. A když nastavím vichru tvář, mám svou potravu.

***

Jdeme přes louky nad Vimperkem. Padá sníh, foukalo a my zakopáváme o zasněžené krtince. Olda se rozbíhá a dělá naschvál co nejdelší stopy, aby v nich Dominik nemohl běžet. Pak se role obrací; teď běží první Dominik, ale následovat malého v jeho stopách je pro Oldu legrace. Na jednolitě šedivé obloze matně svítí slunce, připomíná zamlženou studnu.

V lese kraluje bezvětří. Chumelenice propadává vertikálami do smrkových sálů. Míjíme pramen, který jsme s Oldíkem a Erikou kdysi čistili. Nejvíc vody z něj vytékalo vždy na jaře po tání, během léta skoro vyschl. Možná se v něm objevovala jen ta voda, co stékala z polí nahoře. O kousek dál míjíme dvě břízy. Rostly tu tři, jedna z nich stála v cestě, zbyl po ní už jen pahýl. Když jsem tu před mnoha lety chodíval s Barunkou a Danem, zastavili jsme se v trojúhelníku bílých kmenů a pak jsme se rozběhli zběsile po cestě dál, jako by nás ty stromy měly chytit. Trávili jsme tu takřka každý všední den. Byl jsem na mateřské, Helenka chodila do práce. Z té doby mi ulpěl v paměti rozhovor.

„Co je to za les?“ ptala se malá Barunka.

„Vždyť sem chodíme denně,“ divil jsem se jejímu údivu.

„Ale dneska prší,“ odpověděla Barunka.

Scházíme od dávno už zarostlé paseky, ze které jsem před dvaceti lety dohlédl až na nahořanský hřbet. Pod ní prorůstají stinnou smrčinou vysoké doubky. Kdysi jsem z nich ulamoval větvičky a dělal jsem koupel pro malého Dana, když měl nějakou vyrážku. Pak jsem ho nutil, aby stromečkům poděkoval, a on nechtěl. Scházíme níž k Meditačnímu potůčku. Pod nohama se nám proplétají stružky vody a snášející se vločky v nich šmahem mizí, jako by je tam ukrývali falešní hráči.

Míříme k vrbičkám. Překvapuje nás svěží a teplá barva vrbových proutků. Snad že z ukrytých hořáků v kmíncích vrb vyletují vzhůru a do stran štíhlé plameny. Ořezáváme je, aby příští rok vyrostly nové. Párkrát se propadáme podmáčenými břehy do potoka. Sníh je mokrý a lepí se nám na boty. Tam, kde na jehnědách jív tál, zbyly po něm vodní kuličky, které se dobře drží na chloupcích kočiček. Hlavou dolů se v nich odráží bludiště větví. Jinde tající sníh mezi květy vytváří můstky.

V dálce na bílé louce usedlo hejno tmavých a štíhlých ptáků. Marně se snažím zjistit, co jsou zač. Poskakují u mokřadů a jsou velcí asi jako špačkové. Jak se k nim přibližujeme, hned odlétají. Ale možná se mi jen zdají tmaví na pozadí sněhu.

***

Čížkové půst nedrží a krmí se slunečnicovými semínky. Občas mezi ně přilétne i hýl. Jsou to na mých krmítkách pravidelní jarní návštěvníci. A potom odlétají na svá skrytá nocoviště. Vyjasňuje se. Mezi temnými zbytky oblačných flotil září Venuše, Jupiter a také Sírius. Vlády se ujímá velkopáteční noc. Teplota rychle klesá.

Pár minut před půlnocí mířím do středu Polce zalévaného úplňkovým svitem. Měsíc svítí přede mnou jako cíl vysoko na nebesích. Bořím se do hlubokého sněhu, a když se otočím, moje šlépěje v polámané krustě odrážejí měsíční zář jinak než matný povrch panenské dubnové sněhové pokrývky. Vyzařují z mrazivé pláně, jako by měly vlastní světlo.

Luna mě oslňuje. Skoro se nechce věřit, že jde o pouhý odraz paprsků naší stálice. Zastavuju se a naslouchám tichu. Dívám se na hvězdy a opírám se o ně jak o pevné body. Tu se z lesa ozývá houkání puštíka (Strix aluco). Někde na jihovýchodě opakuje svůj melancholický motiv, jednou prostě, podruhé zajíkavě a trhaně. Jeho hlas se na pozadí mlčení přírody ozývá jak znamení nočního strážce slatin. Jistě je to i pro něj zážitek, dát najevo své niterné rozpoložení v naprosto ztišených kulisách. Měním směr chůze, mířím k němu. A vzápětí slyším jeho volání ze severozápadu. Asi jsem mu vstoupil do teritoria, a tak neslyšně přelétl kolem mě na druhou stranu.

Pláň tlumeně jiskří a nenápadně se ježí jinovatkou. Teplota při zemi se blíží –15 °C. Čas teče a všechno rozpouští. Kdyby nebylo času – kdo ví?

***

Stojím na okraji horského lazu a dívám se k churáňovským chalupám. U Pešlovy chalupy chybí starý modřín. Hned jak zemřel starý pan Pešl, mladí jej podřízli. Nevím, zda to bylo na znamení smutku, nebo jen chtěli počkat, až děda zemře. Sedalo v něm mnoho ptáčků.

Sníh na severním okraji lesa dodýchává a daleko nad Popelnou horou pořádají káňata svatební lety. Párek dravců se snáší ve vývrtce dolů, zhoupne se dole v úvrati a stoupá vzhůru ve svíci, křídla se oběma zalesknou bělobou. Po louce kluše vzhůru hubený psík. Čmuchá a čmuchá, je ve svém živlu.[4] Tlesknu do dlaní. Psík zastaví, kouká směrem ke mně.

Zpěv lesů mě uklidňuje. Za plotem stanice kvete jíva. Vidím dobře? Směrem od ní letí včely. Míří pěkně jedna za druhou k východu. Je tam za lesem nějaký jejich domov? Ale jak se lesknou na pozadí temné smrčiny, poznávám, že to nejsou včely, ale smrková semínka, lehké vrtulky. Jdu k jívě a čichám k jejím květům. Ta vůně! Na chvíli jsem se stal společníkem čmeláků, pestřenek trubcových, drobných mušek a také jednoho pavího oka, asi loňského, co přezimovalo a teď vylétlo na několik posledních dní. Neptá se na nic, nastavuje křidélka slunci a využívá každé chvilky, aby se dovědělo něco podstatného o naší stálici. Zemře na jarním sluníčku.

Ležím teď na břichu na trávě, ale vítr je studený. Smrková semínka chrastí v okapech. Snášejí se i kolem mě.

Tohle semínko smrku,

co jsem chytil,

mi chutnalo nejvíc.

Raději vstávám. A vida, ležel jsem na žížale. Kroutí se mi na dlani, dělá smyčky, uzly, rychle se zaváže a opět rozváže, ach, s jakou rychlostí si vytváří problémy a v jediném tahu je řeší, v nekonečné melodii nějaké Bachovy skladby, třeba chorálu Jesus bleibet meine Freude BWV 147.

***

Ukládám se v lese ke spánku. Nevidím na krok, srpek měsíce už zapadá i s přívěskem Aldebaranu, který se ho takřka dotýká. A pak už jen hučí koruny smrků, jako by se někdo procházel o patro výš, možná jsi to byla ty, Olívie, chodíš po půdě sem a tam, snažíš se tichounce našlapovat, ale vlečka tvých šatů za tebou šustí a světlo tvé podkrovní komůrky problikává otvory po sucích a mezi trámy.

Navštívil mě klid. Připadám si jako hráč Člověče, nezlob se, kterému vyhodí figurku těsně před cílem. Někomu, kdo poblíž mě uštvaně sedí, vysvětluju, že mám spoustu volného času. Začínám od začátku. Někde v dáli přede mnou usilují mnozí vejít do království nebeského (Lukáš 13,22–30). Ale já už se prát o přední místo nemusím. Hospodář vchází, dveře se brzy zavřou, měsíc zapadne a já se konečně propadnu do slastného spánku.

V noci se několikrát budím a těším se na ještě několik hodin tmy a ticha. A pak vidím, že již lépe rozeznávám větve nad sebou i kořeny a větve okolo sebe. Je mi líto, že už končí to úplné a neporušené mlčení, ve kterém jsem se koupal jak ve vlnách snad prenatálního moře. Tu se ozývá vysoký hlásek nějakého malého štěbetajícího ptáčka. Přetahuje někam nade mnou, možná sám nebo v hejnku. A hned po něm spouštějí trylky drozdi a jeden kos, který však dost únavně začíná své motivy na stejném tónu.

Bolí mě tělo, nechce se mi hnout, ale musím vstát. Balím si spacák a tu mě mezi větvemi, v tom hustém a stinném lese poleká purpurový svit vycházejícího slunce. Prohořívá nízko nad zemí v jediném bodě mřížovím větví. Nechávám vše na zemi, jdu za ním, napichuju se na větve, zakopávám a ani stabilitu nemám jistou, vrávorám, hlava se mi točí. Něco mám stihnout, nevím co. Nebo nehybný střed – oko tajfunu výmluvnosti?

***

Jaká je naše superkrátká paměť? Taková, aby navázala uzlíky pásma obrazů a vjemů?

Těžkne chůze, trhliny mraků přetékají nad cestou z jedné strany na druhou, lávují a vlní se žárové stuhy, pak na chvilku slunce osvítí tu rovnou cestu od Matesa k Danielce, hned volám Nejvyššího, abych ho nepromeškal jako minule, ale hovno, nikde nikdo a nic. Zbytky sněhu jsou kluzké. Každým proklouznutím to bodne v podbřišku. Jsem sám.

Jdu po krajnici – středem cesty mě provází klikatá prasklina, prasklina podélná, chvějící se jak čára pobřeží z letadla.

[3]

Polda Kukačka, někdejší pozorovatel počasí na Milešovce, mi napsal 2. 4. 2015: V promočeném lese proměnilo slunce mladé boučky ve zlaté a vždycky, když jsem se chystal zlato vyfotit, tak ho mrak zhasnul. Když jsem foťák zase schoval, tak je rozsvítil. Několikrát. Teprve když jsem předstíral, že už mě to nezajímá, tak to zas rozsvítil. Co všechno se v lese děje, když tam není pozorovatel!

[4]

Martina, pastýřka ovcí, mi napsala 21. 4. 2015: Já vidím letošní jaro spíš za jízdy, jak uháním každý den nejméně dvakrát se svým psem na pole, cestou si všimnu, že tráva povyrostla, nejen bezy, ale i listnaté stromy už mají listy, trnky jsou obalené do běla, osluněné louky najednou plné pampelišek, zablácený dvorek, na kterém stojí moje pracovní maringotka, se začíná zelenat, kočky vylézají z postele ven a vyhřívají se na plechových kontejnerech s obilím, v zahrádce mám zatím jen cibuli – potřebovala by zalít, jabloň v zahrádce se chystá co nevidět rozkvést (je to uzavřený dvůr, je tam teplo u zdi). V lese jsem letos ještě nebyla, vlastně ani loni, Krkonoše v dálce jsou pořád zasněžené, už máme 35 jehňat, já jedno kůzle, zasadila jsem přes třináct tisíc černých topolů. Ne, nechci takhle žít pořád, ale aspoň jsem venku od rána do večera, nikdo mě nehoní být někde na čas a aspoň jednou týdně se svezu na kobyle, když mi zbydou síly. Dvoreček kolem maringotky se postupně zaplňuje mými zvířaty (mám kohouta a tři slepice, dva běžce, kachna sedí na vejcích, psa a pět koček). Oslice už je březí, tu kupuju na splátky, a hřebeček Bobek a počet koz zůstává stejný. No jo, musím je živit, když už je mám. Tak jsem si včera aspoň udělala ohýnek před maringotkou jako doma na Šumavě a upekla jablko. Brzy budu spát venku pod tou jabloní.

INTELEKTUÁL MUCHLÁ PAPÍROVOUKOULI

Vydávám se nacestu nasever. Málem jsem vrazil dopíďalky, která se mi spouští zvětve stromu přímo před nos.

***

Zazády mi něco šustí. Přistává holub? Ne, to na přeplněné popelnici plápolají vevětru mikrotenové pytlíky.

Černoška sdivokými, plamenně rezavými hady vlasů tlačí přes ulici sporťák. Hadi se otřásají vrytmu její chůze navysokých podpatcích. Volá dovnitř namalou: „Pin – ty! Ha – há!“

Aholčička odpovídá: „Pin – ty! Ha – há!“

***

Uautobusové zastávky muchlá jakýsi intelektuál neviditelnou papírovou kouli.

„Musíš mít obě platformy. Ideologickou imateriální,“ říká mladé ženě vevytahaném pleteném svetru, která naněm lpí očima.

„Dobře. Vidíš, že je to reálný. Ano. Nóóó,“ zvyšuje muž hlas, jako by přednášel pro celou zastávku. Holoubci přicházejí blíž. Že snad mám něco kjídlu. Nemám.

„To je vina. To je pozice. Vsystému,“ tvrdí muž.

Sestupuju dometra. Vagon je plný. Mladík se zpovídá svému cellu, opírá hlavu ojeho krk. Stařec hledí přes obroučku brýlí načerný vzorek dámských punčoch, jako by čekal navysílání zakázané stanice. Jiná žena si utírá papírovým kapesníčkem šminky. Palce tančí němě pomobilech. Vystupuje razantní dívka, drží kytici květy dolů. Tlustý dredatý blonďák pohazuje povislými rohy. Tu slyším tupý úder, někdo křičí, připomíná to zakvičení dobíjeného zvířete, přes nahnětená těla cestujících tam nevidím, ale když zastavujeme, běží nějaký muž poperonu kpracovníkovi metra.

„Teď! Teď ten vlak, co odjel!“ volá. „Bijou tam ženu! Třetí vagón odzadu!“

Vycházím naHolešovické nádraží, tady mám koutek uválců, nakterých kdysi byly nalepené jízdní řády. Občas sem někdo umístí obrázek či báseň. Nikdy jsem tu nepotkal člověka, který by ijen pohlédl.

Čtu si tu texty zpozůstalosti kreslířky Ády Taübelové, která se zabila vosmadvaceti letech pádem zokna.[5]

***

Svítá. Docházím vychrtlého muže, který zasebou táhne vozík nakolečkách. Ze zadní kapsy džínsů se mu vymotal pásek igelitu, jako by někdo rozřízl napásy harmoniku ajeden ztěch pásů mu přilepil kekalhotám. Visí zaním jak ocas. Mohl bych mu ho přišlápnout.

Půlměsíc září. Kos vyzpěvuje nastožáru, který tu zbyl poželezniční lampě. Vjeho hlase zní cosi překotného azneklidňujícího. Spát, volá to vemně, vtichu spát naopuštěném peronu nádraží Zámecká zahrada, neotevřít oči, nedočkat se rána, neslyšet tenhle zpěv.

Těžkou chůzí míjím jírovce. Touhle alejí jsem kdysi chodil ze školy adoškoly anyní se vleču, nevím kam. Vrážím hlavou dojedné zvětví. Otáčím se ahle, ulomená haluzka visí ispupenem nakusu kůry, houpe se, vzpomínka namě, než ten impuls převezme průvan nikoho. Již se nebudu moci kní vrátit, musím dopředu, kde budoucnost cení zuby střech vtom plesnivějícím, vtom odpadkovém ránu.

***

Vietnamec stírá ze své škodovky vločky, pěkně prstem jednu podruhé. Pak tleská dlaněmi, jak se snaží padající sníh splácnout.

Mladík se sluchátky tlačí řadu nákupních vozíků vpodobě beranidla.

To zvoní budík? Ne, to není budík, to cinká vyžvejkaná sbíječka.

Kdo se má vtomhle městě vyznat? Jdu dál, jdu dál, naobzoru kouří trmické komíny, zanimi se modrá Vysoký Ostrý, kde mi před skoro třiceti lety vyzula Lída Zlatovláska naprudkém svahu botu aodkopla ji dolů, abych zavrávoral amusel se jí zachytit, obejmout ji. Stím vším mě smíří jen smrt.

***

„Šmarjá, já nejsem blbej, Jano,“ šeptá stlumenou zuřivostí šlachovitý seladon vzeleném upjatém saku. „Blbá jsi ty!“ Vše je naněm sevřeně nepřístupné achladně přísné. Ta sebekontrola! Má před sebou sporťák schlapečkem, který se živě zajímá oregály spotravinami.

Ažena zaním tlačí se sklopenou hlavou nákupní vozík. Její pohled připomíná oči zbitého psa.

Jdu kousek zanimi. Tolik bych si přál vidět na tváři muže či ženy úsměv. Ale nemohu je následovat moc dlouho. Všimli by si mě. Považovali by mě zaúchyla nebo teroristu.

Vycházím před Penny Market, močím ugaráží nanějaké hlemýždě.

„Beru,“ říká okousek dál chlápek ženě, která jej doprovází. „Ale to záleží nareakci, až přijdu domů. Když bude vpohodě, tak… Když ne…“ Míjejí mě zdravou mladou chůzí, zanimi capká psík.

***

Uteplického divadla se dlouze dívám nafotografii Celestina Arcea. Klučina se houpe nahoupačce zavěšené vkopuli vybombardované mešity.

Pokřižovatce uněkdejšího Gastronomu chodí medvěd. Musí mu být vtom kožichu vedro. Drápe nasklo ubankomatu. Nějaká chodící reklama? Rychle jej míjím, vždy když se poulici promenáduje někdo vmasce, chce zlidí vymámit peníze. Azatímco toto píšu, odkudsi kemně vane vůně zelňačky, nevím odkud, píšu to nasloupku plotu, zakterým se tísní husté křoví, pod nímž ani tráva neroste.

Pokračuju městem. Vzámecké zahradě stojí několik žen skočárky, vrtí se vbocích.

Zelená –

nahrudi se jí zhouply

oči myšáka.

***

Večer vycházím navrchol Milešovky. Sedím smeteorologem Milošem vbufetu UKrálovny Českého středohoří. Sedí tu též hajný Daniel Pitek zČernčic aspojaři. Jeden znich vzpomíná nanějakého opilce.

„Jezdil napionýru zLitoměřic doTerezína, tvrdil, že je tam víc pravých zatáček aže má ojetý pláště najedný straně. No vždyť popráci zase jedeš zpátky, ne, namítal jsem. To jedu autobusem, on nato. Akdo ti veze zpátky toho pionýra? No toho mám doma vesklepě. Astále mlel svou, nedal si to vysvětlit.“

Vnoci vycházím nahrot rozhledny. Měsíc prosvítá hustými cirry, okolo něj se vytváří malé haló. Najihozápadě vidím světla Klínovce, naopačné straně svítí věž Ještědu ataké je vidět zář Prahy. Odbila hodina popůlnoci. Vítr vane odvýchodu, bez nárazu. Stojím kněmu čelem, se zavřenýma očima vychutnávám ten tah, průvan. Bezobrazné promítání. Horizontální naléhání všehomíru.

***

„Kdes byl?“

***