KAFKONOMIE
Z BOŽÍ VŮLE BANKÉŘ

Tomáš Sedláček & Joris Luyendijk

KAFKONOMIE
Z BOŽÍ VŮLE BANKÉŘ

Rozhovor s Romanem Chlupatým

© Roman Chlupatý, Tomáš Sedláček, Joris Luyendijk, 2018

© 65. pole, 2018

ISBN 978-80-88268-03-1 (tisk)

ISBN 978-80-88268-09-3 (EPUB)

ISBN 978-80-88268-10-9 (MOBI)

PROLOG

PROLOG

Vesnaze vylepšit pověst bank abankéřů pošramocenou krizovými léty 2007/2008 avším, co následovalo, najala Belgická federace finančního sektoru reklamní agenturu Duval Guillaume. Její zaměstnanci chlubící se tím, že pracují pro „velké aodvážné klienty“, se opakovaně dokázali zarýt lidem pod kůži. Apodobně jako vminulých případech se iktomuto úkolu postavili kreativně – zeptali se dětí, zda aproč se (ne)chtějí stát bankéři. Níže je reprezentativní vzorek získaných odpovědí:

Nemyslím si, že jsou skutečně čestní.

Nikdo vás nezdraví.

Nemají přátele.

Pijí alkohol, aby navšechno zapomněli.

Bankéř? Nikdy!

Ito ilustruje hluboký pád následující bezprecedentní růst (investičního) bankovnictví vprůběhu posledního půl století. Ještě nakonci 70. let byla práce vbance „přiblblá zašívárna“, jak to popsal The Big Short, brilantní film opříčinách nejvýznamnějšího otřesu globální ekonomiky odVelké deprese. Pak ale nascénu přišlo finanční inženýrství anajednou se právě vtomto sektoru konal mejdan přitahující ty nejlepší anejchytřejší. Solidní růst, který si Spojené státy azprostředkovaně většina světa také díky nim užívala, pak skončil podobně nečekaně, jako překvapil raketový nástup bankovnictví, totiž krachem Lehman Brothers, největším vhistorii Ameriky. Přestože odté doby uběhlo už deset let, nasektor je stále nazíráno skrz prsty, jak potvrdily děti všetření agentury Duval.

Jejich hlasy by přitom bylo jednoduché bagatelizovat. Vzpomeňme si ale nasvé vlastní, často šokující zkušenosti připomínající pointu pohádky Hanse Christiana Andersena Císařovy nové šaty. Pro děti je typická upřímnost apřímočarost. Proto také nemají problém podělit se opostřehy ze světa dospělých, jimiž je pravidelně abohatě zásobujeme. Sdílet kritiku, často oprávněnou, jakou bychom si kzástupcům říše (jakéhokoli druhu) například už jenom kvůli těžkým závěsům politické korektnosti nedovolili – to je důvod, proč se mágové masové manipulace obrátili naděti. To, co se dozvěděli, je obraz společenské nálady vesvé nejsyrovější podobě: vevztahu kbankám aobecněji finančnictví vládne opravdu „blbá nálada“.

Navzdory potentním nástrojům propagandy, které mají bankéři kdispozici, vnímala podle Bloomberg National Poll méně než třetina Američanů vroce 2017 sektor pozitivně – což znamenalo, že odšpičky pomyslného krizového ledovce nedošlo kezměně. Tento apodobné průzkumy veSpojených státech avEvropě tak opakovaně potvrzují, že podstatná část populace vyhlásila bankéřům ainstitucím, které je živí, studený mír. Najednu stranu si lidé uvědomují, nebo přinejmenším cítí, že se bez nich (alespoň prozatím) neobejdou. Nastranu druhou jim nedávný kolaps amerického trhu sprohnilými hypotékami umožnil nahlédnout dokuchyně moderní finanční magie, aco tam objevili, je znechutilo.

Vše, co stojí zastudeným mírem vyhlášeným bankéřům – respektive vše, očem diskutujeme vtéto knize–, je přitom třeba dát dokontextu ústřední pozice, kterou svět financí pro celý hospodářsko--politický rámec západního střihu má. Vtéto souvislosti se tradičně zmiňuje, že finanční sektor: a) procesuje platby, bez nichž by se systém založený naspecializaci neobešel; b) je prostředníkem mezi střadateli afirmami, což umožňuje financovat rozvoj; c) zásobuje trh prostřednictvím nákupu aprodeje aktiv potřebnou likviditou.

Akdyž odněj odstoupíme dostatečně daleko, vyrýsuje se nám vedle těchto veskrze technicistních záležitostí ještě něco mnohem fundamentálnějšího (amožná znepokojujícího):

Moderní finanční sektor odstátu převzal tři klíčové atributy typické pro peníze, jmenovitě metodu platby, účetní jednotku aúložku hodnoty. To znamená, že zejména odnástupu fiatu (platidel bez jakékoli hmotné opory) aposilování evropského bankovního systému, jenž má kořeny v17.–18.století, byly vpodstatě vjakémkoli libovolném čase některé banky „too big to fail“ (příliš velké nato, aby se nechaly padnout). To bezesporu platí oústavech jako Rothschild nebo Baring vdobě jejich největšího rozmachu – aspolečně stím status nedotknutelnosti platil astále platí pro sektor jako celek. Bez bank by totiž celý systém implodoval, připomíná jeden ze zakladatelů mezinárodní politické ekonomie Roger Tooze.

Aprávě to, že je celý svět svým způsobem rukojmím systémové centrality bank, se jeví vesvětle příčin krize akontroverzního chování vdalších kauzách, které se provalily jen pár měsíců poté, co děti pro Duval Guillaume známkovaly bankéře, přinejmenším znepokojivé. Mezi případy, které veřejnosti nevoněly, se řadí například dohoda konsorcia amerických abritských vládních agentur sšesti globálními bankami, které přiznaly manipulaci trhu směnami. Ta zahrnovala pokutu vevýši 5,6 miliardy dolarů, ale zároveň explicitní příslib, že hlídací psi tržních pořádků neztrestají žádného zobchodníků pohrávajích si shodnotou měn, atudíž zprostředkovaně se světem jako takovým (azároveň, že se nebudou snažit měnit zažitý stav věcí). Podobné to pak bylo vpřípadě manipulace mezibankovní sazby známé pod zkratkou LIBOR, která ovlivňuje sazebník komerčních bank, atím majetek každého znás.

„Pokud [jako bankéř] porušíte zákon, nepůjdete dovězení,“ shrnula signály opakovaně vysílané regulátory senátorka zaamerický stát Massachusetts Elizabeth Warrenová aodmítla se pod něco podobného podepsat. Většině amerických zákonodárců nicméně nepřišlo bizarní, že bylo vrámci bezprostřední reakce naimplozi amerického trhu sbydlením obviněno 1000 asouzeno 800 věřitelů, zatímco vysoko postavený bankéř – navzdory silným pochybnostem oférovosti alegalitě postupu finančních institucí – jen jeden. Zřejmě pak nikoho nepřekvapí, že si měnoví manipulátoři dobře si vědomi deštníku systémové nedotknutelnosti posílali zprávy typu „když nepodvádíš, dost se nesnažíš“.

Pravda, finanční instituce zarůzné přestupky zaplatily vposledních letech 321 miliard dolarů azároveň došlo kutažení regulatorních šroubů. Žádný zvýznamných hráčů ani sektor jako takový nicméně nebyl skutečně přitlačen kezdi, ať už byly jeho prohřešky jakkoli velké. HSBC, která byla namočena domanipulací směnami iLIBORem, tak například také porušila sankce uvalené naKubu, Írán, Libyi, Barmu aSúdán azároveň se podle vyšetřovatelů dostatečně nesnažila udržet si odtěla peníze mexických drogových kartelů. Pletky spodivnými režimy acharaktery jí proto vynesly pokutu 1,9 miliady dolarů, ale nikoli trestní oznámení (nemluvě oztrátě licence, počemž někteří volali), zacož si Bílý dům také vysloužil kritiku. Následná republikány vedená vyšetřovací komise pak celou věc uzavřela stím, že HSBC adalší banky jsou prostě nejen „too big to fail“ ale také „too big to jail“ (příliš velké navězení). Podobný status přitom bezesporu živí zhoubný pocit přehnaného sebevědomí, který může až příliš snadno sklouznout k(sebe)poškození.

Právě proto, navzdory solidnímu hospodářskému růstu anízké nezaměstnanosti veSpojených státech avětšině zemí Evropy, převládá napomyslném celospolečenském patře pachuť. Adokud se lidé nedočkají odpovědí naotázky týkající se příčin azodpovědnosti zablafy, které se vposledních letech valily zfinanční kuchyně, nic moc se natom nejspíš nezmění. Vcelé věci přitom nejde jen ostomiliardové záchranné balíčky vyplacené zkapes daňových poplatníků azmíněnou manipulaci strhy, ale také onedostatek pokory, ato ivdobách největších finančních turbulencí. Vočích mnoha personifikoval aroganci (finanční) moci šéf investiční banky Goldman Sachs Lloyd Blankfein. Ten vdobě, kdy si bankéři zinstitucí zachraňovaných zkapes daňových poplatníků vypláceli bonusy vřádech desítek milionů dolarů vše schvaloval ahájil slovy, že dělají „boží práci“.

Paradoxně – azřejmě ne náhodou – jsme tak zažili podobnou rétoriku ze strany představitelů světa financí nastraně jedné apostoj společnosti nadruhé straně, jaký lze najít vdobových záznamech z30.let minulého století, tedy doby hospodářského kolapsu, kněmuž jsou poslední léta často přirovnávána. Bankéři vdobě Velké deprese používali podobné argumenty jako Blankfein. Jakýmkoli nařčením akritice se bránili (rozuměj: hájili bonusy) mimo jiné tím, že dělají „boží práci“, respektive že se řídí něčím větším, hyperracionálním, atedy bezpochyby správným.

Banky „uctívaly matematiku, protože ta jim nabízela úkryt před myšlením apocity“, píše například John Steinbeck vHroznech hněvu apřidává další postřeh přenositelný dosoučasnosti: „Každý, kdo vbance dělal, nenáviděl to, co dělá – abanka to přesto dělala. Člověk ji stvořil, ale neměl ji pod kontrolou.“ Bezpočet diskusí, které jsem odroku 2007 okrizi vefinančních centrech prvního iposledního sledu vedl, mi ukázal, že tento stav trvá abankéři podobně jako ve20. a30. letech 20. století ktomu přistupují stejně, jako lidé přistupují ksilám podobného druhu: prostě věří. Potvrdil to išéfekonom jedné znejvětších globálních bank, který mi navzdory příčinám aokamžitým důsledkům imploze vroce 2008 otři roky později vneformálním rozhovoru řekl: „Zní to určitě kontraintuitivně, ale to nejlepší, co dnes mohou regulátoři udělat, je dát bankám více prostoru.“ Přísnější pravidla by totiž podle něj přiškrtila toky financí, nacož by těžce zkoušená ekonomika doplatila. Podvodné jednání, dodal, je pak třeba brát vtakové situaci jako externalitu.

Podobná slova dobře ilustrují jednak to, jak důležité je bankovnictví aobecněji finančnictví pro fungování (západního) hospodářsko-politického systému, ale také nakolik jsou ibrilantní insideři schopni slepě věřit vyšší moci, přestože právě selhala. Nemělo by tak překvapit, že „politici zvyspělých zemí [vroce 2018] stále podle všeho ignorují limity hospodářského modelu, který přehnaně spoléhá nafinančnictví, astále věří vjeho schopnost zajistit udržitelný, inkluzivní růst“, jak prohlásil Mohamed El-Erian, poradce pro ekonomiku vespolečnosti Allianz ajeden znejrespektovanějších tržních hráčů. El-Erian se tím přiřadil naseznam prominentních hlasů, které varují, že jsme se zposlední krize prostě nepoučili.

Najednu stranu regulace nesporně změnila (investiční) bankovnictví aoblíbený vtípek dneška říká, že jsou to právníci apočítačoví experti, kdo si užívá velkou párty. Nastranu druhou ekonomiky stále rotují kolem světa financí akultura prostředí vtomto sektoru se nijak výrazně nezměnila, což může vrátit turbulence podobné těm, jaké svět zažíval popádu Lehmanů, jako bumerang. Pokud by přitom kněčemu podobnému skutečně došlo, hrozily by nám zřejmě větší otřesy, protože hlavní hráči – ti, kteří jsou „příliš velcí nato, aby se nechali padnout“ inato „aby se dostali dovězení“ – posilují. Vdůsledku prvních krizových let se například koncentrace moci, jíž disponují čtyři největší britské banky, zvýšila o10 procent na75procent drobného bankovnictví. VeSpojených státech pak aktiva šesti největších bank nabobtnala vletech 2009–2014 o37 procent na67 procent.

Stručně řečeno, velké globální banky, jejichž význam se měl ponížit, jsou dnes větší než před krizí. Patří tak podle šetření švýcarského Federálního technického institutu mezi méně než procento systémově významných institucí kontrolujících 43 000 nadnárodních firem. Přímé anepřímé dopady každého jejich klopýtnutí jsou tak přenášeny anásobeny sítí vzájemných propojení azávislostí, která vprincipu pokrývá celou planetu. Co dodat? Mnohé banky ztéto elitní skupiny byly naprvopočátku toho, co dnes povšechně nazýváme krizí, anemálo se jich namočilo doskandálů, jako je manipulace sLIBORem. Anavíc jejich dnešní chování mnohým až nebezpečně připomíná bezskrupulózní předkrizové hrátky naúvěrových trzích, vsegmentu subprime hypoték, voblasti hodnocení rizik apodobně.

Potentní kombinace zmíněné systémové síly apochybných mravů by bezpochyby měla rozeznít poplašné zvonce, respektive vést ktransparentní aupřímné snaze okorekci. Namísto toho však politici abyrokraté až příliš často vposledních letech volili cestu zákulisních dohod, které jen posilují podezření znezdravého propojení vysoké politiky adlouhých peněz. Nepomáhají ani banky, které si namísto snahy onápravu najímají někdejší státní zástupce aprotřelé lobbisty, sjejichž pomocí se snaží zacementovat svoji nedotknutelnost, dodal naadresu mnohých svých čtenářů týdeník The Economist.

Je to přitom právě zmíněná veřejná rozprava, anikoli hon načarodějnice, počem volají autoři této knihy. Každý znás má svou vlastní, jedinečnou zkušenost se světem financí avšichni se shodujeme natom, že je dnešní pohled nasektor až příliš zjednodušený, jednostranný. „Bankéř“ je často považován zasynonymum pro kokain šňupajícího hejska, který se pohybuje nahraně anezřídka izaní; stalo se synonymem pro aroganci těch, kteří jsou přesvědčeni osvém „božím poslání“. Přitom banky afinanční instituce obecně zaměstnávají spostu lidí, kteří jsou milí ačestní, kteří „mají přátele“ akteré „lidé zdraví“.

Tomáš Sedláček, ekonom afilozof, proponent reformy kapitalizmu asvěta financí, vnaší třetí knize (po)krizových trialogů upozorňuje nato, že bankéři vmnoha ohledech jen následovali učení svých mistrů, univerzitních lektorů. Systémové zahřmění známé jako krize tak dojisté míry jde najejich vrub, anikoli (výhradně) nahlavy bankéřů. Tím ovšem nezbavuje banky ajejich lidi zodpovědnosti. Sedláček se jen snaží vše zasadit do souvislostí, což přináší komplexitu asní také vkontextu primární aanimální touhy pokrvi snižuje atraktivitu podobného pohledu. Podobně jako Steinbeck pak ion pracuje stezí, že lidé často dělají to, co chce „monstrum“, aniž by to vlastně dělat chtěli – aaniž by často tušili, jaké budou mít jejich činy důsledky. Aprávě toto odtržení odreality si dnes zaslouží konstruktivní pozornost, čemuž ovšem obchody dojednávané vzákulisí brání.

Právě kvůli propojení politiky asektoru financí pak Joris Luyendijk nečeká, že by se napříště změnilo myšlení nebo návyky, které vedly jak kekrizi, tak ikpodloudnému jednání odhalenému vposledních letech. Nizozemský antropolog, jehož si vdobě největších hospodářských turbulencí zaposledních devadesát let najal britský list The Guardian, aby pro něj zkoumal bankéře coby specifický druh, iproto tvrdí, že skutečnou změnu přinese až zemětřesní postihující samotné základy sektoru. Připomíná, čímž shrnuje několik let svého působení vCity, že se bankéři nadále cítí jako apoštolové efektivity, kteří jsou připraveni trestat společnost, podobně jako starostlivý otec trestá dítě, pokud se proviní proti vyšším principům. Někdo podobný je přitom vestávajícím hospodářsko-politickém rámci potřebný, jelikož efektivita je de facto měřítkem úspěšnosti – což je paradox, který dobře ilustruje, proč si většina bankéřů podle Luyendijka stále myslí, že dělají „boží práci“.

Sečteno apodtrženo – je třeba, abychom si veřejně začali klást obtížné ačasto nepříjemné otázky azároveň abychom byli připraveni nato, že na mnohé nebudeme umět odpovědět. (Něco podobného ostatně všichni tři opakovaně děláme.) Už jen přiznání, že jsme jako Andersenův císař nazí, je totiž nepochybně jak pro nás, tak ipro naše okolí osvobozující.

Roman Chlupatý, Berlín, leden 2018