KOCOVINA
ŠUMAVSKÉHO
LÉTA

© Martin Sichinger, 2018

Illustrations © Ivan Brůha, 2018

© 65. pole, 2018

ISBN 978-80-87506-98-1 (tisk)

ISBN 978-80-88268-06-2 (EPUB)

ISBN 978-80-88268-07-9 (MOBI)

Mathiasi Rustovi a Davidu Janu Žákovi
za to, co tenkrát vyvedli.

PROLOG

Je to sen, který sní na Šumavě všichni — sen o domě, který nestojí uprostřed temných smrkových lesů, ale na místě, kam svítí slunce, sen o domě, z jehož oken jsou vidět střechy vesnických chalup na tmavomodrých kopcích přecházejících v zelené pruhy políček a luk.

Z takového domu se nikdy nestane hromada trosek, kterou každých deset let koupí noví majitelé, dají ji dohromady a pak znovu prodají.

Tohle je dům, v němž vaše děti chtějí zůstat.

To všechno ví muž, který dům postavil, muž, který si je jistý, že život jeho dětí tu bude stejně krásný, jako byl ten jeho.

Paprsky bílého světla podpírají modrá nebesa, káva je horká a vzduch voní pryskyřicí.

Každý den přemýšlí nad tím, jak něčeho takového dosáhl. A všechno začalo jako náhoda, která se proměnila v příležitost.

Nevěřil, že to dokáže, ale vsadil všechno na jednu kartu.

A rozhodl se správně, protože nikdo z nás neví, co mu projde, dokud to nezkusí.

DÍL PRVNÍ — ČTVRTEK

POLEPŠENÍ DISIDENTI

V osm ráno zastavila u stožáru před základní školou modrá multikára s dřevěným žebříkem a igelitovým pytlem na korbě.

Z kabiny vylezl Dostálek a začal chrchlat, plivat a nadávat. Byl to jeden ze zaměstnanců, které místní komunální podnik vyšle, aby udělal pořádek, a pak musí sehnat dalších pět, aby uklidili po něm.

Žebřík opřel o stožár a z igelitu vysoukal podlouhlou vlajku připomínající červenomodrobílou zubní pastu vytlačovanou z ohromné tuby. Na rohu ulice se s krabičkou cigaret objevil jeho parťák.

Strážmistr Sejkora je sledoval ze stanice Veřejné bezpečnosti (zkratka VB), kde sepisoval seznam potenciálních rušitelů pořádku. Někteří byli na vojně, a proto obvolával velitele útvarů, aby je nenechali odjet na opušťák. Z těch, co už měli po vojně, zbyli disident Karel Crha a chuligán Martin Zeman.

„Byls za nima?“ zavolal na Cívku, který ve vedlejší místnosti také ťukal do psacího stroje.

„Jo. Zeman říkal, že protestovat nemá smysl, radši si veme dovolenou a zdekuje se na Lipno. Lidi jsou prej ovce, co Gorbačovovi spolknou všechny bláboly, takže se bude radši válet u vody.“

„A Crha?“

„Má chřipku a letos na to kašle, protože perestrojka je největší oblbovák, o jakým kdy slyšel.“

„Vážně je nemocnej?“

„Nemůže ani chodit, prej si shání berle.“

„Měl ti dát písemně, že nic nepodnikne.“ Strážmistr Sejkora si čestné prohlášení představoval takhle:

Já, Karel Crha, disident a rozvraceč socialistického zřízení, závazně prohlašuji, že během Setkání mládeže na Šumavě nebudu provozovat žádnou protistátní aktivitu.

Karel Crha, Pasovská 31, Vimperk

Razítko stanice VB

Ale co když by takové prohlášení předložil na poradě bezpečnostního štábu a pak se ukázalo, že si z něj Crha dělal srandu?

Nemůže mu věřit. Disidenti si budou až do smrti jistí, že to, co dělají, je správné a všichni ostatní jsou padlí na hlavu.

Na stole se rozdrnčel telefon.

„Tady Honza Tušl. Nemáš permanentku na Setkání?“

„To sis vzpomněl brzo, všechny jsou fuč.“

„Tak se stav aspoň pro ty cihly. Nechám je na dvoře u garáže.“

„Dneska se mi to nehodí.“

„Když přijedeš kolem čtvrtý, Milan ti je pomůže naložit.“

„Jaký číslo má ten barák?“

„Stošestapadesátka. Šedivá vomítka, to najdeš.“

„No tak ať tam počká.“ Sejkora zavěsil. Odpoledne by to stihnout mohl. Ale pojede stodvacítkou, služební auto bylo moc nápadné.

Československá i sovětská vlajka už vlály na stožáru. Dělníci naložili žebřík na korbu a Dostálek zahodil zmačkanou krabičku od cigaret na chodník a ještě za ní poslal plivanec.

Sejkora vstal a vykročil ze stanice, protože Prachatičtí měli dorazit za pár minut a určitě by jim neušlo, co zanedbal.

„Co tu pliveš?!“

Dostálek neodpověděl.

Přivandruje si od Mělníka s panděrem a nemytými vlasy. Nejspíš dorazil s praotcem Čechem, a jakmile uviděl na obzoru Šumavu, pomyslel si, že tu spustí pořádný brajgl.

„Ukliď si po sobě ten svinčík.“

„Já ty vlajky teda sundám, ale bude to na vaše triko.“

„Myslím tu krabičku.“

„Ta není moje.“

„Já nejsem slepej.“ Sejkora kývl k otevřenému oknu stanice.

Dostálek se místo odpovědi strašlivě rozkašlal. „Stejně tu bude zase čurbes jak v Brazílii,“ namítl, když záchvat ustal. „Tady u toho pámelníku se dycky dějou děsný věci.“

„To jsou jen takový plky.“

„Ale nejsou. Mladý se tu dycky vožíraj,“ přišel Dostálkovi na pomoc parťák.

V amplionu nad jejich hlavami se ozval hit Evy Špinarové, který při posledním televizním silvestru ohromil celou společnost:

Jen zpívají si rock a zpívají si roll,

no já vám povim, milá pani,

škoda pro ně škol.

To máme mládež, to máme mládež,

doma řezají je málo, jak se zdálo,

kam to vede, se ptám?

„Slyšíte?“ triumfoval Dostálek. „Bude tu chlív jak v prasečáku.“

Potom se znovu děsivě rozkašlal.

VOSÍ BESÍDKA

Michal otevřel oči a zjistil, že je půl osmé a že mu po levém předloktí leze vosa.

Pohnul rukou a vosa vzlétla ke sklenici se šťávou. Přistála na jejím okraji a popocházela po něm jako turista, který našel správnou vrstevnici.

Zavřel oči.

Když je zase otevřel, budík už ukazoval půl deváté a na balkoně stála světlovlasá dívka v mírně průsvitných batikovaných šatech.

V jasném slunečním světle vypadala jako přelud.

Ale zdání přeludu pominulo, jakmile promluvila:

„Tys to zalomil.“

„Asi trochu jo.“

„Když jsem se vrátila z koupelny, chrněl jsi jak mimino.“

„V půl jedný v noci praskla voda.“ V té době stál po kolena v bahně a opravoval trhliny vodovodního řadu.

Kristýna si vzdychla, lehla si vedle něj na postel a pohladila ho po vlasech.

„Zdálo se ti něco?“

„Jo. V kuchyni voněly míchaný vajíčka se šunkou…“

„Ty ses sem přišel najíst?“

„Dřel jsem do půl čtvrtý do rána. Usnul jsem z vyčerpání a hladu a měl jsem spoustu hroznejch snů.“

„A co tě ve snech straší?“

Kdepak, Kristýna do kuchyně nepůjde.

„Že jdu někam na návštěvu a nedostanu tam najíst.“

Vosa spadla do sklenice. Kristýna sebrala skleničku, vyšla na balkon, vosu nabrala na lžičku a vypustila mezi třešně a jabloně.

Michal už zažil, jak se na Kristýnu sneslo pět vos a různě jí posedaly na ramenou. Jako dítě si je nechávala přistát na dlani, přikryla druhou a jásala:

Máme vosí besídku!

A na procházkách na ni vždycky usedali otakárci a modrásci.

Někdy v noci slyším, jak se venku ve tmě všechno hýbe a čekám, až se ježci a veverky vyhrnou a nalezou k nám do postelí, skříní a zásuvek.

Než tady táta postavil barák, byla tu jen divočina. Co by to bylo za zvěř, kdyby se jí vzdala?

Michal tu dnes spal poprvé. Z balkonu rodinného domu se výhled táhl až k vesničkám na obzoru.

„Už vím, co uděláme,“ řekla.

„Co?“

„Usmažím ti vajíčka a pak…“

„Půjdem do sprchy?“

„Pak mě vezmeš řídit.“

„Teď?“

„Táta je v práci a máma v lázních. Nemusíš mít strach.“

Kdyby neusnul, určitě by byl proti. Ale třeba se sem po vyjížďce vrátí, půjdou do postele a stane se to, co se mělo stát před hodinou.

„Vycouváš z garáže? Já bych ji určitě otloukla.“ Zmizela v kuchyni a Michal uslyšel, jak rozklepává vajíčka.

Otočil se na posteli. Oči se mu zavíraly.

V autě snad neusnu, zadoufal.

MODRÉ DESKY

V devět hodin dorazilo Sejkorovi první hlášení o výtržnostech: Ve Volyni opilí mládežníci rozbili dvě okna osobního vlaku. Přepravovali se nasoukaní do sítí na zavazadla, která cestujícím visela nad hlavou, a při příchodu průvodčího křičeli: Jsme zavazadla!, protože neměli jízdenky a za zavazadla se neplatilo. Hlídka železniční ostrahy zaslala popis: čtyři mladíci ve věku od 18 do 25 let, roztrhané džínové bundy s nápisy Iron Maiden, No Future, Dg 307 a Duševní hrob, pod nimi nahá (ve dvou případech výrazně chlupatá) břicha, a torny, kupodivu bez nášivek americké vlajky a symbolů hippies.

Popisu podezřelých bude dnes ve městě odpovídat asi pět set osob. Ale dvě rozbitá okna nic neznamenají a na vimperském vlakovém nádraží mládežníci obvykle nic nedemolovali, protože věděli, že se ze Setkání mládeže musí také nějak dostat.

Nádraží měl Sejkora pod kontrolou a disidenti vypadali zaskočeně. Ale sotva vyhlédl z okna, spatřil Kotlíka, kytaristu místní kapely Neurocabaret, jak si vykračuje s úsměvem na tváři a kytarou v ruce.

Na toho si měl taky posvítit. Kotlík totiž dostal úžasný nápad: když rádio Bayern 3 vyhlásilo soutěž pro začínající kapely, zaslal jim demosnímek Neurocabaretu.

Ten ovšem do Německé spolkové republiky nikdy nedorazil. Zabavili ho tajní v Prachaticích a Kotlíka připsali na dlouhý seznam těch, které je třeba sledovat.

Zazvonil telefon.

„Jak to jde?“ Borovec, kterého Sejkora na stanici dočasně zastupoval ve funkci velitele, ležel na chirurgii a čekal na operaci levé nohy. Jestli zákrok nevyjde, vimperská stanice VB bude mít nového velitele, a Sejkora doufal, že ho povýšení nemine.

„Zatím je všude klid.“

„Za čtvrt hodiny máš první poradu.“

„Já vím.“

„Tý se nemusíš bát.“

„Já se nebojím.“

„Víš, kdo letos přijede pronést hlavní projev?“

„Ne.“

Kromě bývalého prezidenta Svobody všichni vrcholní představitelé KSČ Setkání mládeže nenáviděli. Nikdy se nestalo, že by někdo z nich ve Vimperku přespal. Se starostou si prohlédli objekty postavené v rámci akce „Z“, došli na oběd do hotelu Hvězda, nechali se odvézt na náměstí, kde z tribuny pronesli projev, obklopeni pečlivě vybranými mládežníky, zúčastnili se diskuze, v níž se vyhýbali jakýmkoli nepříjemným dotazům, odmítli návštěvu stanového městečka s odkazem na únavu a pracovní vytížení, vrátili se do hotelu Hvězda, v salonku se zdrátovali s místními komunisty, zatímco jejich řidiči kouřili u černých volh cigaretu za cigaretou a trpělivě čekali, dokud se neobjeví číšnice s tím, že soudruhy je třeba urychleně naložit a odvézt zpátky do Prahy.

„Letos to nebude žádnej senilní funkcionář, co ti po projevu zdrhne do Prahy. Tentokrát si připravili bombu.“

„Jakou?“

„Nechal jsem ti to v modrejch deskách.“

„Děkuju.“ Sejkora polkl, protože takovou pomoc od Borovce nečekal.

„Je to vycházející hvězda strany a jede sem, aby soudruhy přesvědčil, že není jenom salonní teoretik, ale dokáže zaujmout mladý. A ve Vimperku přespí v pátek i v sobotu.“

„Kristepane,“ uklouzlo Sejkorovi.

„To zvládneš.“

„Mám vám zavolat, jak to dopadlo?“

„Budu pod práškama. Brnknu, až to půjde. Nezvorej to. Jsme nejlepší stanice v pohraničí, to si pamatuj.“

„Jasný, všechno klapne. Držte se.“

V druhém šupleti ležely obvykle volné listy A4, někdy opatřené fotkou, na kterých si Borovec uchovával záznamy o pytlácích, stejně jako děda i táta, kteří byli hajní. Borovec je schraňoval jako oko v hlavě a doufal, že se jednoho dne dostanou do Muzea SNB v Praze na Karlově.

Úplně nahoře obvykle spočívala velká šedivá obálka plná poznámek o nějakém pytlákovi, například o Blahoutovi, který žil na samotě u Kašperských Hor a jehož se místní esenbáci a hajní už léta snažili nachytat. Ale dnes na Blahoutovi objevil tmavě modrou složku.

Otevřel ji.

Na první místo hitparády se tentokrát vyšplhaly osudy soudruha Vasila Mohority.

KŘIŽÁKŮV POMNÍK

Sedadlo bílé stodvacítky bylo pohodlné. Vnitřek voněl. Na podlaze neleželo ani smítko. Přední sklo bylo dokonale čisté. Stodvacítka nebude řvát jako naše embéčko, pomyslel si Michal. Táta autu přezdíval Boleslav, protože ho pojmenovali MB na počest tisícíletého výročí založení Mladé Boleslavi.

Kristýna voněla parfémem, samozřejmě zapomněl jakým. Neříkala něco o Dioru? Ale kde by ho vzala? Nehodlal riskovat a ptát se, protože by mu vyčetla, že ji neposlouchá.

„Nemůžeš řídit v sandálech.“

Pohlédla na něj jako vždycky, když se s ním chtěla dohadovat, ale vystoupila a vrátila se domů.

Položil si hlavu na opěrku. Přemýšlel, že si ji nastaví, ale nechtěl po sobě zanechat stopy, i když se mu už bláto z bot odrolilo na vyluxovanou podlahu.

Vrátila se v džínech a teniskách.

„Vypadám jak Maxipes Fík.“

„Jo, já vím.“

„Co víš?“

„Že na to, jak vypadaj, si nejvíc stěžujou ty nejkrásnější holky.“

Ohnala se po něm látkovou taštičkou. Její stehno v hladkých modrých džínách bylo kousíček od jeho ruky a on přemýšlel, jestli na něj má sáhout.

„Kam pojedem?“ zeptala se.„Na Lipku?“

„To je moc do kopce, zavaří se ti motor. U Hrabic je rovinka a nic tam nejezdí.“

Místo po jejích stehnech sáhl po klíčcích. Motor naskočil, na což nebyl zvyklý. Boleslav musel vždycky parkovat ze svahu, aby se auto vůbec rozjelo.

Ale škodovka pod jeho rukama ožila. Motor neřval. Zkusil stěrače, pohnuly se tak rychle, jako by mu četly myšlenky.

Silnice vedla ke kasárnám a nikdy se neopravovala, protože se po ní valily tanky a obrněné vozy. Asfalt byl tak vybledlý, že připomínal papír, a protkaný tolika dírami, že auto z nich na silnici spíš vyskakovalo, než že by po ní jelo.

Na kraji lesa spatřil pomníček neznámého vojáka, který tu zahynul po válce, a po dvou stech metrech další, na památku F. Štrobla, s nímž se tu převrátil obrněný transportér. V další zatáčce minul osamělý dům polesí, za jehož zahradou začínal okraj prostoru, který patřil kasárnám.

Dvěma ostrými zatáčkami vyjel z přítmí lesa do táhlé rovinky, kde mu zastřelili tátu.

V srpnu 1968 odmítli českoslovenští důstojníci vpustit Sovětskou armádu do místních kasáren, kterým se říkalo U Sloupu. Osvoboditelé se utábořili ve zdíkovských lesích směrem k Zadovu a hlídku postavili i u silnice od Vimperka, skoro kilometr od svého ležení.

Dva dny po invazi stál na rovince voják, původem Turkmén. Velitelé ho varovali, že z nebe na něj budou padat jaderné rakety Pershing a z lesa ho budou ostřelovat zabijáci z bundeswehru.

Když táta vyjel ze zatáčky, výfuk zapraskal, jako by střílel, a vyděšený voják po tátovi šestkrát vystřelil a čtyřikrát ho trefil. Dva dny poté o pár kilometrů dál zastřelili ředitele táborského Dřevopodniku, který se služebním autem vypravil na pilu na Kvildě a měl také tu smůlu, že mu výfuk nespojenecky zapraskal.

Michal proti své vůli zpomalil na místě, kde táta naposledy pohlédl do tváře slunci. Na kraji silnice ležely šedivé listy platanů. Mezi spodní větví a vysokými stébly trávy se pohupovala pavučina s hnědým křižákem, tátův jediný pomník.

Projel rovinkou a na křižovatce před kasárnami odbočil na Hrabice.

Kristýna vyhlížela z okna na druhou stranu a jemu došlo, proč chtěla, aby nejezdili sem, ale na Lipku.

„Tamhle už pojedu sama.“

Zastavil za křižovatkou pod Křesánovem a Kristýna mu dala pusu.

„Nebuď smutnej.“

Její vlasy mu sklouzly po tváři.

„Teď jsi tu se mnou.“

Usmál se na ni, protože měla pravdu.

Byl s ní ve vlahém červnovém dopoledni, ne s tátou v horkém srpnu 1968.

ZAPRÁŠENÉ BEDNY

Sotva si Sejkora pročetl životopis Vasila Mohority i jeho otce, zazvonil telefon.

„Nebudeš věřit, co se stalo!“ vykřikl Sejkorův bratr, který žil v Praze.

„Co?“

„Vilda podepsal Chartu.“

„Vilda byl vždycky vadnej.“ Bratranec Vilém se naštěstí nejmenoval Sejkora a bydlel až v Kladně, takže se s ním nikdo z rodiny nestýkal.

„Vylili ho z Poldiny.“

„Co mohl čekat? Je to vůl.“

„Petra z toho byla na nervy. Říkali jsme ti, že ji vykopli ze školy?“

„Ne.“ Petra byla Sejkorova neteř, jen o dva měsíce starší než jeho dcera.

„Opila se a chtěla utéct na Západ, prej v tomhle koncentráku nevydrží. Naštěstí si s ní nějakej řidič kamionu ještě před Rozvadovem promluvil, dal jí peníze a posadil na autobus zpátky do Prahy. My jí mezitím sehnali učňák, učí se na prodavačku.“

„Tak vidíš,“ chlácholil ho Sejkora, který si vzápětí představil svou dceru jako prodavačku, a pomyslel si, že by to on ani jeho žena nepřežili.

„Jenže na učňák nastoupil jako mistr odborný výchovy bejvalej lampasák, úplnej vypatlanec. Každý ráno ty nebohý holky, který se měly naučit prodávat, nechal nastoupit do pozoru a zkoušel je z toho, jaký kanony používá československá armáda.“

„Fakt? To je neskutečnej pablb.“

„Petra mu to taky řekla. A pak udělala ještě větší blbost. Šla na diskotéku a víš, koho si tam narazila?“

„Nějakýho ženáče?“

„Ne, mladýho svobodnýho kluka.“

„Tak vidíš… Nebo je to nějakej feťák? Nebo disident?“

„Je to Němec. Západní.“

„Do pytle.“

„To není všechno.“

„Tak je ženatej a má děti?“

„Něco stokrát horšího. Slouží v bundeswehru. V Praze trsal, protože dostal vopušťák. Druhej den Petru dostal přes hranici.“

„Cože?“

„Petra je v západním Německu.“

„Kde?“

„V Ramsteinu.“

„Do prdele práce!“ vykřikl Sejkora, který věděl, že Ramstein je největší americká základna v celé západní Evropě.

„Jestli se na to přijde, jsme všichni v hajzlu.“

„Hlásili jste to?“

„Ne.“

„Tak klid, zatím se nic neděje…“ Sejkora pohlédl na hodinky. „Hele, musím padat. Mám důležitou poradu. Třeba se Petra vrátí.“

„To je všechno, co mi řekneš? Že máš důležitou poradu?“

„Víš, kdo mi přijede s projevem? Mohorita, ty vole. Jestli něco podělám, uškvařej mě zaživa. Zavolám co nejdřív.“

„No tak se měj,“ odtušil brácha zklamaně a zavěsil.

Sejkora zíral na telefon.

Jestli se Petra vrátí, půjde po ní i po něm vojenská kontrarozvědka.

Nezbývalo než doufat, že se jeho neteři bude v Ramsteinu líbit.

Na první poradu bezpečnostního štábu chtěl přijít včas, takže posbíral papíry, strčil do kapsy mentolové bonbony a vyšel ze stanice. Vlajky vlály, na chodníku nebyla ani stopa po nepořádku. Pámelník u školy nasadil drobné bílé a načervenalé květy, nejspíš jako připomínku toho, jak za ním při historicky prvním Setkání mládeže v srpnu 1968 souložily dva mládežnické páry. Místní na ně vyděšeně zírali, protože nechápali, že se nějaké holky takhle odvážou.

To bylo nejslavnější Setkání v dějinách města, kdy prezidenta Svododu před hotelem vítalo tisíc mladých lidí s květinami ve vlasech, v ošoupaných riflích a s tričky zdobenými symboly hippies. Sice se šuškalo, že prezident zastavil u hotelu, protože přímo na silnici souložil svazák ze svazačkou, ale to byla jen pomlouvačná disidentská kampaň.

Ve skutečnosti se prezident zastavil, aby si dal vyhlášené šumavské bylinné víno, do něhož se tu zamiloval tak, že si na Hrad nechával posílat bedny a Mykoprodukta Vimperk se stala hlavním vinařským dodavatelem Hradu.

Sejkora si nostalgicky povzdychl a přešel ulici k budově lesnické školy. Čtyři služební auta prachatických estébáků parkovala na dvoře, odkud na ně nebylo z hlavní ulice vidět, a páté vjelo dovnitř v okamžiku, kdy vstoupil do budovy vyzdobené rudými vlajkami a údernými transparenty.

ZATOULANÝ MODRÁSEK

„Zapni si pás a srovnej si zrcátko.“ Obvykle Kristýna dělala opak toho, co chtěl. Ale tentokrát zdvihla ruku a upravila si zrcátko, které odráželo opuštěnou silničku.

Čekal, že spojku pustí brzy, ale rychlost naskočila jako plamínek ve správně seřízeném zapalovači.

„Vidíš? Jde ti to.“

„Jenže táta mě na auto nenechá ani sáhnout.“

„Tamhle se zkus otočit.“

„Blázníš? Tam se nikdy neotočím.“

Michal si už zvykl, že je Kristýna někdy mistryní světa a jindy uzlíčkem nervů. Před přijímačkami jí všichni radili, aby se nehlásila na Akademii, a ona všem vykládala, jak to ostatním natře.

Jenže ji nevzali, a teď čekala na výsledky přijímaček z plzeňského pedáku.

Projeli Křesánovem a u kravína v Cejsicích odbočili na Hrabice. Silnička vedla na jedné straně podél pastviny a na druhé podél hradby lísek a bříz, za kterými se táhla jezeďácká louka. Na louce v ohradě se pásl hnědý kůň.

„Mám zastavit?“

„Tady nemůžeš.“

„Proč ne? Je tu kůň!“

„Někdo vyjede ze zatáčky a napálí to do tebe. Musíš se soustředit a předvídat, co udělaj ostatní.“

„Já se soustředím a předvídám, ale nikdo tu není, takže jak můžu předvídat, co kdo udělá, když tu nikdo není?“

„Musíš předvídat, co se může stát.“

„Ale když tu nic není, tak se nemůže nic stát a to nic se stejně nedá předvídat…“

Ozval se řev motoru. Těsně nad hradbou stromů se vynořil obrovský temný stín.

Kristýna dupla na brzdu. Škodovka dostala smyk. Stočila se doprava a vlétla do hradby lísek. Větve pokryly přední sklo a kmeny praskaly jako kosti.

Škodovka se otřásla, ozval se dutý náraz.

Motor utichl.

„Je ti něco?“

„Asi ne,“ zašeptala, ale neotočila se k němu.

„Můžeš otevřít dveře?“

„Co?“

„Jestli můžeš otevřít dveře.“

Ani se nepohnula, jen zírala před sebe.

Vystoupil a oběhl auto. Bál se, že se dveře na její straně zasekly, ale sevřel kliku, trhnul a otevřel je.

Ulevilo se mu, když viděl, že jí neteče krev.

„Kristýno, vylez.“

„Já jsem tak pitomá.“

„To není tvoje vina.“

Podal jí ruku a ona pomalu, jako náměsíčná, vystoupila.

Škodovka stála v příkopu vmáčklá do hradby lísek a maliní. Přední kapota byla pomačkaná jako list papíru. Chomáče chmýří se na popraskané přední sklo snášely, jako by ho chtěly zalepit.

„Táta mě zabije,“ zamumlala a rozbrečela se.

„Nezabije. Půjdu k vám s tebou.“

„To zabije i tebe.“

„Vidíš tamhle ten krásnej barák u lesa? Tam bydlí Lešek a má traktor, kterým nás vodtáhne. Nikdo nás neviděl a nikdo se nic nedoví.“

„Je to daleko.“

„Musíme tam jít.“

Stála bez hnutí uprostřed silnice. Z louky přilétl modrásek a usedl jí na rameno.

„Koukej.“

„Co je?“

„Máš na rameni modráska.“

Ohlédla se na rameno, ale motýla neviděla.

„Ty si vymejšlíš.“

„Ne. Opravdu tam sedí. A to je dobrý znamení.“

Rozbrečela se ještě víc a slzy se jí řinuly po tvářích.

Chytil ji za ruku.

„Pojď, pohladíš si koně. Kejve na tebe hlavou, vidíš?“

Táhl ji za sebou a doufal, že je Lešek doma a opravdu má traktor.

TEKUTÁ VATA

V místnosti seděli čtyři zástupci prachatické SNB. Za okres tu byl okresní tajemník ONV, za město městský tajemník MNV, za svazáky předsedové okresní i městské organizace. Esenbáci byli v uniformách, tajemníci v oblecích a svazáci ve světle modrých košilích a s rudými kravatami.

Sejkora na ně kývl, oni kývli na něj. Oknem zahlédl, jak na dvůr vchází podplukovník vojenské kontrarozvědky. Toho tu nečekal, a tak si okamžitě vzpomněl na svou neteř v Ramsteinu.

„Je deset nula osm,“ prohodil netrpělivě šéf okresní organizace SSM.

„Ještě počkáme,“ oznámil šéf místní SSM a vzápětí vstoupili dva muži z prachatické StB, oba v civilu. Sejkora je znal od vidění, ten menší a tlustý byl vždycky tak napuchlý, že se zdálo, že každým okamžikem praskne, a ten vysoký sloužíval ve Vimperku jako lampasák a udával tak srdnatě, že si ho všimli na okrese.

„Je tu rádio?“ zeptal se ten tlustý.

„Tamhle v koutě,“ ukázal šéf místní SSM.

Estébák zapnul rádio. Ozvala se populární píseň:

Rozhod jsem se léčit lásku lékořicí,

objednám si aspoň tisíc odnoží.

Pak si svařím soudek vína se skořicí…

„Kdybych měl tolik prachů jako Neckář, tak budu pít něco pořádnýho, ne takovej sajrajt. Víno se skořicí.“ Nad tou představou se tlusťoch otřásl, nabral si na stolku v rohu polomáčené sušenky a vrátil se ke stolu.

„Ty jsi Sejkora?“

„Ano, soudruhu.“

„Co soudruh Borovec?“

„Čeká na chirurgický zákrok.“

„Jirka tady udělal neskutečnou práci. Věříme, že máš všechno pod kontrolou.“

„Ano, jistě. Mám.“

„Co víš o letišti?“

Sejkora polkl.

„O letišti?“

„Tak vidíte, soudruzi,“ zavrtěl vysoký estébák nevěřícně hlavou. „Za pár hodin nám slavnostně začíná Setkání mládeže a vypadá to, že jsme jeho přípravu podcenili jako nikdy předtím.“

Nikdo ze Sejkory nespouštěl oči. Všem už došlo, po kom se budou vozit.

Napětí v místnosti opadlo.

První pracovní schůze bezpečnostního štábu byla zahájena.

„Osmnáct let. Chápete to?“

Nikdo v místnosti nechápal, ale bylo jim to srdečně jedno, protože hubený estébák civěl na Sejkoru.

Osmnáct je mojí dceři, napadlo ho. Je doma, slíbila, že vyžehlí a poskládá prádlo. A osmnáct je mojí neteři, a ta je v Ramsteinu.

Po zádech mu stekla první kapka potu.

„Soudruhu, řekni nám, co jsi dělal, když ti bylo osmnáct? Nasával pivo a koukal holkám pod sukně, že ano?“

Sejkora se nervózně usmál.

„Mám pravdu?“

„Máš, soudruhu.“

„Já vím, že mám. Myslel jsi ale někdy na to, že zničíš NATO? Že rozvrátíš bundeswehr nebo Atlantickou alianci?“

„Ani ne,“ přiznal Sejkora upřímně.

„Dokázal bys jako nepřítel socialistického zřízení už v osmnácti letech provést takový skutek, který by způsobil okamžité propuštění sovětského ministra obrany — válečného hrdiny druhé světové války — a dva tisíce důstojníků?

Myslel jsi na to, když jsi nasával čůčo?“

„No… Nemyslel.“

„Ale jsou lidé, kteří na to nejenom myslí, ale také to dokážou. Víš, co je to za lidi?“

„Ne.“

„Mladí lidé, kteří se v osmnácti letech rozhodnou změnit svět — jako Mathias Rust.“

Mathias Rust? Kdo to je Mathias Rust? Sejkora si kupodivu vzpomněl; byl to amatérský západoněmecký pilot, který před týdnem přeletěl ostře střeženou vzdušnou hranici Sovětského svazu a přistál na Rudém náměstí v Moskvě.

„Víte, jak o něm píšou novináři? Jako o nebezpečným způsobem nezkušeném mladíkovi!

A přesně taková je celá naše mládež — nebezpečným způsobem nezkušená. Takže, soudruhu, znovu: co víš o místním letišti?“

Sejkora se nadechl. „My… nemáme… letiště.“

„Letos, soudruzi,“ pokračoval vysoký estébák, „očekáváme obrovský tlak. Nezaviněné neštěstí v Černobylu bude zneužito k politickým cílům. V Teplicích dav na ulici skanduje My chceme dýchat! a na pohotovostní jednotku, která se je snaží vytlačit, řve Kolik za to máte?“ Výhružně pohlédl na Sejkoru: „Všechny, co něco podělají, přeložíme ještě tento týden, aby mohli zbytek života řezat do chuligánů v Teplicích.“

Sejkora polkl.

Zprávám o nedýchatelném vzduchu na severu nevěřil, dokud na Šumavu nezačaly hromadně přijíždět školy v přírodě. Jednou je volali na Nové Hutě, kde se nějaký deváťák opil a rozbil okna vedlejšího rekreačního objektu firmy, která stavěla Temelín.

Učitelka se bála, že úřady budou incident vyšetřovat jako průmyslovou sabotáž. Sejkora ji hodinu uklidňoval, že sežene sklenáře a nikdo se nic nedozví. Nabídla mu dort, protože slavila poněkud nepovedené narozeniny, a on si nakonec dal pár vaječných koňaků s tím, že ho Cívka odveze domů.

Učitelka vyprávěla, že tři týdny bylo ve vzduchu tolik síry, že skrz žlutou kaši nebyl vidět ani chodník pod nohama. Do školy chodila tekutou vatou a místo dětí potkávala nažloutlé stíny, které se ploužily ulicemi. Jednou se jí z toho strašně točila hlava a zdálo se jí, že z chodníku vytékají žlutošedé sliny.

O tom, že je vzduch plný jedu, se lidé dozvídali, jen když odvážní řidiči městské dopravy vyvěsili žluté praporky.

„Všechnu protistátní ekologickou činnost,“ pokračoval vysoký estébák, „řídí zpovzdáli osoby, který se vydávají za vědce, a překroucené informace předávají chartistům. Dejmal, Moldan, Vavroušek, Kužvart, ty všechny samozřejmě sledujeme. Proto jsme tady — abychom hledali stopy, které vedou od zelených anarchistů k chartistům.“

Předseda místní organizace SSM si odkašlal. „Ale mládežníci jsou prověření. Za všechny účastníky ručí jejich místní organizace SSM.“

„Soudruhu, ty nevíš, co za chamraď jsou ekoanarchisté a jaké nebezpečí představují pro naši mládež.“

Znovu pohlédl na Sejkoru, který o žádných ekoanarchistech v životě neslyšel.

„Kam je odvezeš?“

„Do Husince,“ vykoktal Sejkora, protože věděl, co s chuligány dělával Borovec. Před dvěma lety se na doporučení pražské organizace SSM pozvala ruská rocková kapela, jenže ve Vimperku nikdo nechtěl, aby vystupovala, tak její koncert zrušili, muzikanty odvezli do hotelu v Husinci, kde se Rusové ožrali a rozmlátili pivnici i restauraci.

„To není řešení. Co když něco vyvedou i tam?“

„Tu nejhorší verbež svážíme do cikánského údolí pod Boubínem. Údolí objedeme a vracíme se zpátky na Prachatice, takže si ti ubožáci myslí, že jedeme na Vimperk, a když je pustíme, vydají se opačným směrem. Nejbližší značka bývala po deseti kilometrech až u Kratušína, tu jsme odstranili, takže než zjistí, že nemíří na Vimperk, dojdou až do Prachatic.“

„Není to verbež a nejsou to ubožáci,“ opravil ho předseda okresní organizace SSM.

„Na nádraží máš svoje lidi?“ pokračoval v Sejkorově výslechu estébák.

„Ano, i dvacet pomocníků VB a samozřejmě železniční ostrahu.“

„Záchytka je připravená?“

„Dvacet čtyři hodin denně po celou dobu Setkání.“ Záchytku zřídil Borovec, byla to nezařízená a nevětraná nemocniční místnost, kde se opilci nechávali vystřízlivět.

„No, dejme tomu,“ pronesl vysoký esbéták.

„Kdo přijede s projevem?“ zeptal se šéf místní SSM.

„Soudruzi, máme pro vás velké překvapení. Letos se na Setkání mládeže dostaví soudruh Vasil Mohorita.“

„Bude mít projev?“

„Ano, a na rozdíl od předešlých návštěv chce vidět stanové městečko, pohovořit si neformálně s mládežníky a strávit ve městě dvě noci. Bezpečnost si raději zajistíme v součinnosti s prachatickou VB.“ Pohlédl na Sejkoru. „Ale to neznamená, soudruhu, že nám nesepíšeš hlášení. A příště se s námi poraď, až na něco nebudeš stačit.“

Oba estébáci se na něho shovívavě usmáli a přítomní se začali s ulehčením zvedat.

BABYLONSKÁ VĚŽ

ULešků je zuřivým štěkotem přivítal hnědý vlčák. Michal tu byl kdysi skamarádem, který potřeboval opravit motorku, apamatoval si, že musí projít několika garážemi, protože většinu oprav dělal Lešek načerno až vté poslední.

Vprvní stál nabouraný šedivý žigulík, ve druhé rozmontované červené audi. Na zdech visely fotky amodely letadel adiplom Goodyear Trophy September 1968. Na policích ležely mlhovky, pruhy na karoserii, závodní volanty apružiny, které se zkracovaly, aby auto kleslo avypadalo jako závodní.

Ve dveřích třetí garáže stál padesátiletý muž vmontérkách.

„Michale, co tu děláš? Říkal jsem ti přece, že máš volat předem!“

„Měli jsme bouračku.“

„Tady?“

„Jo, vlítli jsme do stromu vzatáčce nad ohradou.“

„Pil jsi?“

„To auto jsem rozbila já.“ Hlesla Kristýna. „Já jsem…“

„Já vím, kdo jste. Svaším tátou jsem chodil do školy. Netočí se vám hlava? Nechce se vám zvracet?“

„Ne.“

„Co je to za auto?“

„Stodvacítka mýho táty.“

„Máte vůbec řidičák?“

„Mám.“

„Chcete tátovi zavolat?“

„Radši mu to potom řeknu sama. On bude strašně zuřit.“

„Nebude, voddechne si, že jste vpořádku.“

„Táta si nevoddechne, auto je nově nalakovaný, sedačky vyměněný, potahy přešitý…“

„Viděl vás někdo?“

„Ne,“ řekl Michal. „Auto stojí vzatáčce, ze vsi to vypadá, jako by tam zaparkoval nějakej houbař.“

„Aco se stalo?“

„Najednou proti nám vyletělo letadlo.“

„Viděli jste pilota?“

„Ne.“

„Amohl vás pilot vidět?“

„Asi taky ne.“

„Žena vás hodí do města ajá se postarám oauto. Strochou štěstí se otom nikdo nedozví. Ať mi táta zavolá,“ řekl Kristýně, akdyž vycházela zgaráže, polohlasem pronesl kMichalovi. „Aty ji líp hlídej, takovou krásnou holku, kristepane.“

„Půjdu stebou,“ nabídl se Michal, když je Lešková vysadila ve městě.

„Ty tátu neznáš.“

„Stejně sním jednou musím mluvit. Aměl jsem na tebe dávat pozor.“

„To je skvělý, ještě si budeš vyčítat, že jsem úplně vadná.“

Vešli na dvorek, vystoupali po šesti betonových schodech azazvonili na zvonek vedle těžkých zamřížovaných dveří.

„No?“ ozval se hluboký chraplavý hlas.

„Pane Cívka, tady Kristýna.“

Mříž zabzučela, Kristýna se do ní opřela aMichal za ní vstoupil do chodby ozářené zářivkami. Dveře na jejím konci otevřel tlustý esenbák, kterého znal od vidění.

„Radši děte dovnitř, než táta někam zmizí. Dneska je tu úplnej blázinec.“

„Má dobrou náladu?“

„Vrátil se zporady jak spráskanej pes.“

Kristýna si vzdychla azaklepala na dveře služebny.

„Co je?“ ozval se hluboký mužský hlas, akdyž se dveře rozlétly, objevil se vnich vysoký ramenatý chlap spivním břichem.

„Dobrý den,“ pozdravil Michal.

„Dobrej,“ odsekl Sejkora aotočil se ke Kristýně. „Nemůže to počkat?“

„Ne.“

„Tak pojď,“ řekl Kristýně, jako by tam Michal nebyl, ale ten stejně vešel dovnitř.

Na stole stál psací stroj, výhled zokna vedl na ulici ado výčepu hotelu Zlatá hvězda. Ze zdi si ho stejně jako ve škole prohlížel Gustáv Husák akolem jeho hlavy visela řada zarámovaných vyznamenání Vzorné stanice VB.

„Tak co je?“

„Půjčili jsme si naši škodovku.“

„Jak půjčili?“

„Chtěla jsem se učit řídit.“

„Vnaší stodvacítce?“

„Jo. Je rozbitá.“

„Rozbitá?“

„Tati, já jsem…“

„Já jsem si ji půjčil anaboural,“ řekl Michal.

„Tys sebral moje auto?“ zařval Sejkora, zatímco Kristýna se překvapeně otočila.

„Jo.“

„Tati, ty nevíš, co se tam dělo! Najednou tam vyletělo letadlo…“

„Letadlo?! Boeing, počítám. Počkat!“ Sejkora se zarazil. „Jaký letadlo?“

„Nevíme jaký, byli jsme vzatáčce nad Hrabicema…“

„Nebylo práškovací?“

„Jo, asi bylo.“

„Já ty pitomý jezeďáky vodrovnám! Celý to jejich podělaný jezedé pošlu do kytek!“ Otočil se kMichalovi. „Viděls pilota? Nebyl to nějakej mladej vagabund?“

„Já ho neviděl.“

„Nabouráš mi auto anevíš ani, kdo za to může?!“

„Mě to vážně mrzí.“

„Tak tebe to mrzí? Víš, co ztebe udělaj? Zelenýho fašistu. Aztebe taky. Viděl vás někdo?“

„Ne.“

„Proč jsi mi nezavolala?“

„Já ti to chtěla říct osobně…“

„Tenhle hrdina by to sám nedokázal, co?“

„Pane Sejkora,“ ozval se Michal, „jedinej, kdo obouračce ví, je Lešek. Auto opraví anikomu otom vykládat nebude.“

„Pil jsi?“