Zvířátka
z Lanýžového lesa
Nečekaná pohroma

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Kateřina Vranová

Zvířátka z Lanýžového lesa – Nečekaná pohroma – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Představujeme

Agátka

Agátka je moc milá a hodná vydra a taky pěkná šibalka. Snaží se ochraňovat svůj krásný domov v Lanýžovém lese, ale sama na to nestačí. Naštěstí má spoustu kamarádů, na které se může spolehnout. Jenže každý není tak mazaný jako ona…

PŘÍBĚH PRVNÍ

Plechovky a katapult

Kapitola 1

Noční můra

Dnes ráno se Agátce ježí chlupy těle a ouška má celá pomačkaná. Špatně se jí spalo – zdál se jí totiž zlý sen. V Lanýžovém lese pršely plechovky. Ten hrozný liják potloukl všechna zvířátka a zničil jim domovy.

Bohužel to ale nebyl jenom zlý sen…

Posledních pár dní tu totiž každé ráno někomu na hlavě přistane plechovka od limonády. Jen to není déšť jako v Agátčině snu, ale další ze škaredých kousků, které provádějí lidé. Tedy spíš jeden konkrétní člověk. Tady mu říkají „Červená tlapka“.

Ale co to? Agátka napíná uši: z dálky se ozývá jakési vrčení. Přijíždí autobus…

U silnice okamžitě propuká panika: všichni pobíhají sem a tam a snaží se schovat. Nikdo si nepřeje být tím, kdo to schytá dnes.

Prvního rána, hned zpočátku týdne, to zničilo vchod do mraveniště. Mravenci ho měli neprodleně opravit, ale zatím moc nepokročili…

Další den to uhodilo myšici Šarlotu rovnou do hlavy. Od té doby chodí po světě s boulí.

A ve středu přišla řada na ježka Sama: plechovka se mu zaklínila v bodlinách. Ten chudák se z toho celý naklonil na stranu. Dalo to spoustu práce ji vytáhnout!

Autobus zastavuje, Červená tlapka vystupuje a… BUM! Z ulity šnečka Gastíka se šklebí ošklivá prasklina.

Ubohý Gastík se dává do pláče. Nad ním se však ozve chichotání. Šneček zvedá hlavu – na větvi nad ním sedí veverčák. „Přestaň se mi posmívat, Poberte! Zítra může přijít řada na tebe!“

Posměváčkovi rázem tuhne úsměv na rtech. „Jmenuju se Hubert, ty slinto! A mě se to netýká. Já žiju nahoře. Tyhle věci padají jen na vás, co žijete dole.“

S těmito slovy mizí Hubert v dutině stromu.

„No jasně,“ fňuká Gastík, „nezapomeň si spočítat ořechy!“

To mu už ale na pomoc běží Agátka s hrstí listů, lepí je na ulitu jako náplast a brumlá si pod vousky: „Takhle to nemůžeme dál nechat. Tohle prokletí musíme zlomit. Jinak nás Červená tlapka všechny zahubí.“

„Ale jak to chceš udělat?“ přemýšlí Gastík, „vždyť jsme tak malincí!“

„Bez rukou toho taky moc nesvedeš!“ mrzutě poznamenává mravenec, který se povaluje opodál.

„Tak něco vymysli, Romíči!“

„Já nemůžu, já jsem se ještě neprobudil. A ty máš každopádně pravdu: jsme moc malincí, proti lidem nic nezmůžeme…“

Agátka se zachmuří. Vůbec se jí nelíbí představa, že zvířátka jsou vůči útokům lidí bezmocná.

„Když budeme bojovat spolu, zase tak malincí nebudeme, při vydřím kožichu! Kdo se přidá?“

A tak jich na vyřešení té šlamastiky zbývá jen hrstka.