Přeložila Jitka Čupová

BRIGANDS & BREADKNIVES

First published 2025 by Tor an imprint of Pan Macmillan, a division of Macmillan Publishers International Limited.

Copyright © 2025 by Travis Baldree

All Rights Reserved

Copyright © 2026 for the Czech translation by Jitka Čupová

Copyright © 2026 for Cover by Carson Lowmiller

Copyright © 2026 for Map by S.E. Davidson

Copyright © 2026 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-0667-7

Občas se stane, že bouře smete všechny trosky.

Prolog

„A do prdele!“ vykřikla Ferna a s koženou brašnou přitisknutou k hrudi odskočila od okénka kočáru zlomek vteřiny před tím, než kolem ní proletěla drápatá ruka porostlá šupinami, za níž se táhla odporná stužka krve, jejíž majitel už jaksi nebyl k ruce připojený.

Ze všech stran se ozývalo mokré rybí mlaskání a bublavý řev. Vtom přišla další rána, vůz se zakymácel a krysačkou to mrštilo zpátky na lavici.

S pohmožděným ocasem brašnu rychle odhodila, vrhla se vpřed a chlupatýma rukama popadla gryfíka, který se škrábal na vnitřní stranu dveří.

Drobné zvířátko mělo peří okolo hlavy celé načepýřené a prošedivělou srst podél páteře bojovně naježenou. Gryfík houkal a ňafal na všechen ten rozruch venku a Ferna si ho pro jistotu přitiskla k břichu.

„Klid, Perkelte,“ sykla. „Někdo tam venku je na naší straně. Vím, že máš kuráž, ale na tohle jsi už kapánek starej.“

Gryfíkova zakrnělá křidélka se rozhořčeně zatřepotala.

Vtom se v okýnku objevil rybí obličej s tlamou plnou špičatých zubů. Skřehotavě zakvákal a zaneřádil celý parapet slizem. Obavy stran Perkeltova pokročilého věku se Ferně rázem vykouřily z hlavy.

Dveře zarachotily v rámu, jak se peskadýn zuřivě drápal dovnitř a ve snaze procpat hlavu okýnkem prskal sliny na všechny strany. Nad tlamou plnou jehlovitých zubů se mu leskly bílé, vyvalené oči připomínající oloupaná vařená vejce.

Horní pant s prasknutím odlétl a s jemným kovovým cinknutím se odrazil od protější stěny.

Ferna – obvykle tak výřečná, pokud jde o sprosté výrazy – najednou neměla slov.

V následujícím okamžiku se ozval zvuk melounu procházejícího mandlem a obluda zaseklá ve dveřích zmizela z dohledu.

Zešikmeným a oprýskaným okenním rámem Ferna sledovala stříbřité záblesky čepelí a slyšela výkřiky, které jeden po druhém utichaly, až zavládlo strašidelné ticho. Dokonce i Perkelt přestal sípat a zatajil dech.

Chvíle napětí.

Pak druhá.

Pak dalších pět.

Skřehotání bažinných žab se proměnilo v úlevnou sborovou píseň.

Naproti ní se s vyvalenýma očima usadil kočí, kolena si přitáhl až k bradě a dlouhýma rukama si zakrýval ústa, jako by se chtěl pojistit, že nevydá ani hlásku.

Ozval se blátivý dusot kopyt a oba upřeli pohled ke dveřím, zpoza nichž k nim dolehl zvučný hlas.

Pěkně namyšlený hlas.

Doslova nadutý.

Takový ten hlas, který vás dokáže naštvat i na vzdálenost tisíce kroků.

„Byla to jenom smečka peskadýnů obecných. Malteus o nich píše ve svých slavných Osmdesáti verších, v nichž je přirovnává ke svým příbuzným při slavnosti zimního slunovratu. Je to zkrátka vtipálek. Má paní, věděla jsi, že mají čtyři žaludky? No skutečně! A jen dva jsou využívány pro trávení jídla. Je to docela fascinující, jelikož na rozdíl od svých horských příbuzných mají ten třetí a čtvrtý plný drobných kamínků, které–“

Ozve se tiché povzdechnutí a svist čepele zajíždějící do pochvy.

„Zdravím?“ odvážila se nejistě špitnout Ferna.

Vyděšený kočí zaúpěl, jednu ruku pořád ještě přitisknutou na ústa, a druhou horečně naznačoval, ať je Ferna u všech všudy zticha.

Ledabylý dusot koňských kroků se přiblížil.

Ruka v rukavici pevně uchopila parapet, zatáhla za něj a dveře se na posledním, protestujícím pantu málem vyvrátily z rámu. „Nechcete to odemknout?“

Byl to jiný hlas. Nijak namyšlený a vůbec ne nadutý.

Ferna se natáhla přes Perkelta, aby odklopila západku. Kočí při pohledu na ni vyjekl a vteřinu nato dveře odpadly docela.

Mezi provazci převislého lišejníku a drobnými lucerničkami světlušek se před nimi zjevila postava z legend.

Stříbrné vlasy ostříhané nakrátko a poněkud ledabyle, jako by k tomu někdo namísto nůžek použil tupý nůž.

Oči modré jako severní záře a hluboké jako ledovcová jezera.

Tělo štíhlé, ale pevné a svalnaté, zocelené staletími soubojů s mečem.

Sněhově bílá hvězdicovitá hruška meče, která se jemně třpytí hned vedle protáhlého, špičatého ucha nejstarší známé elfky.

To ucho má pouze jedno, druhé jí bylo před mnoha staletími odseknuto proklatě blízko hlavy, kde nyní zůstává jen dávno vybělená jizva.

„U všech posranejch osmi!“ vydechla Ferna.

Jednouchá Astryx, břitmistryně a přísežná bojovnice, si letmo prohlédla interiér vozu, přikývla a natáhla dovnitř ruku s otěžemi.

„Přivedla jsem vám koně. Jsou v pořádku. A vy podle všeho taky.“

Když se kočí ani Ferna neměli k tomu otěže převzít, pokrčila rameny a omotala je kolem věšáku na kabáty, upevněného zevnitř na rámu dveří.

Pak zmizela a její odchod doprovázelo jen blátivé čvachtání bot.

Ferna se vyklonila ze dveří, přiložila si tlapku k ústům a křikla za vzdalující se postavou:

„Ehm, děkujeme!“

A tichým hlasem sama pro sebe dodala: „U všech posranejch pekel!“

„Mluvíte dost sprostě,“ podotkl šeptem kočí, když se vedle ní objevil a pohledem doprovázel jejich velkolepou zachránkyni.

Ferna na něj přimhouřila oči a pomalým pohybem tlapky ukázala na vzorky anatomie peskadýnů, které se válely na zemi od kočáru až k bažině, rozkládající se vedle cesty.

Zdálo se, že kočí teprve v tu chvíli konečně pochopil plný rozsah Astryxina díla.

„No tohle?“ vydechl. „U všech posranejch pekel!“

Druhá – a podstatně méně rušná – polovina cesty připadala Ferně třikrát delší než ta první. Nebyla si jistá, kdo se nechá snadněji vylekat, zda kočí, nebo koně. Co chvíli se z opatrnosti zastavovali, aby kočí obhlédl terén, a když opět vyrazil, jel jako s hnojem.

Žádné další nebezpečí je však nepotkalo.

Ještě několik dní po jejich dramatické záchraně rukou Astryx, řečené břitmistryně, přísežná bojovnice a tak dále a tak dále, houkal Perkelt ze spaní, když ležel vedle Ferny, zatímco si znovu a znovu pročítala poslední dopisy od své dávné přítelkyně.

Před pár desítkami let potkala tuhle tehdy mladou suverénní orkyni v pobřežním městě Šerák. Po mnoha letech se ale stala věc, kterou by Ferna kdysi považovala za něco nepředstavitelného – přítelkyně nadobro odložila meč a otevřela si „kavárnu“, která je podle všeho mimořádně úspěšná. Ferna ani neví, co je to ta káva.

Na základě milých vzpomínek a řady dlouhých dopisů přesto prodala malé knihkupectví s názvem Kudlibabka, jemuž věnovala pětadvacet let svého dospělého života, sbalila výtěžek z prodeje, směšně malý kufřík s osobními věcmi, brašnu svého dávno ztraceného společníka a stále kulatějšího postaršího gryfíka a pak si objednala kočár do města Thune.

Právě tam na ni teď čekal nový život.

Nový začátek. Její nové knihkupectví. Doutnající uhlíky starého přátelství, které je třeba rozdmýchat. A snad i něco, co by jednoho dne mohla nazývat rodinou.

A kromě toho všeho se očividně totálně zbláznila.

V brašně měla sbaleno ještě jedno psaní – dopis na rozloučenou od další staré přítelkyně. Ferna ho vytáhla a oči jí padly na poslední řádky, i když je už znala nazpaměť.

Vždy si pamatuj, že jen ti, co nemají fantazii, vidí život jako nit nataženou od jednoho bodu k druhému, od narození ke smrti, avšak život prožitý naplno je jeden velký nádherný propletenec.

Nikdo v něm není ztracen.

A ten, kdo má štěstí, není ani nalezen.

Žij blaze, ať už budeš kdekoli.

S láskou

Zelia Greatstriderová

1

Ferna se zadívala na dřevěnou ceduli ve tvaru papírového draka. Přes přední stranu se šikmo táhl zatlučený kus kovu představující meč. Čepel obklopovala dvě slova, vytesaná nad a pod ní:

LEGENDY

&

LATTE

Za celý život nebyla vystrašená tak jako právě teď.

No dobře, není to tak úplně pravda. Ta hrůzná noc před hromadou let, kdy byla vydána na milost nebo spíš nemilost jisté nekromantce, stojí pořád ještě na prvním místě žebříčku ryzího strachu.

Ale u všech osmi pekel, tahle chvíle je na druhém místě jen zatraceně těsně.

Prohlížela si čerstvě nabílenou omítku dvoupatrové budovy s natmavo natřenými rohovými pilíři a hrázděním. Za okny s vitrážovými skly se míhalo světlo a barvy, zevnitř se ozývalo příjemné šumění připomínající tok vzdálené řeky a vzduch byl nasycený vůní skořice a másla. Vchodové dveře obchodu byly zavřené, aby dovnitř netáhl chladný dech pozdně jarního večera.

A za těmi dveřmi?

„Je to jen přítelkyně, kterou jsi naposledy viděla, když jsi ještě měla srst celou hnědou a obě jste o životě věděly velký kulový,“ zamumlala si pro sebe. „Není čeho se bát.“

Je tu kamarádka, kterou jsem znala jen jedno léto, a já, která se nemám kam vrátit, pokud se ukáže, že naše přátelství je minulostí, pomyslela si, ale nahlas to neřekla.

Ulice Thune, jimiž právě prošla, byly v tu chvíli už jen mlhavou vzpomínkou.

Ferna se řídila popisem, který jí Viv poslala, a cestou si nevšimla o moc víc než vůně řeky, klikatých uliček a spousty všelijakých domů. Kdyby tohle město tak ostře nekontrastovalo se slaným vzduchem, pískem a uniformními ulicemi Šeráku, možná by si nevšimla ani toho.

Perkelt seděl na dlažbě vedle kufru s hlavou ve výšce jejích kolen a s napůl přivřenýma zlatýma očima ztěžka oddechoval.

Ferna se na něj podívala a svraštila čelo. „No, na ulici spát nemůžeš, to by nešlo.“

A právě tato úvaha ji přiměla, aby se konečně pohnula z místa. Jak platí od nepaměti– máš-li zvíře, musíš se činit, protože kdo by mu jinak dal nažrat?

„Tak pojď, ty starochu,“ pobídla ho a opatrně do něj šťouchla špičkou nohy.

Zatímco se jí červený plášť zatřepotal v dalším poryvu větru, zvedla kufr, nadhodila si starou brašnu, která jí visela přes rameno, a sáhla po železném madlu na dveřích.

Ty se však otevřely dřív, než se jich stačila dotknout, a když se na druhé straně objevila známá orčí tvář, Ferně se v obličeji vystřídala široká škála výrazů. Poté, co se ustálily na tom výsledném, měla v očích pohled plný naděje, ale tváře pod nimi byly o dost vlhčí než před chvílí.

„Tak co na to říkáš?“ zeptala se jí Viv. Se založenýma rukama se opřela o stůl a pokývla k hrnku, který Ferna svírala v packách.

Ferna si všimla, že její předloktí jsou stále úctyhodně svalnatá. I obličej je stejný, i když o něco kulatější. A v daný okamžik rozhodně plný očekávání. Opravdu tuhle tvář znám? pomyslela si. Myslím, že jo. Aspoň doufám. Pokud ne, pak má problém, protože na tuhle kartu vsadila úplně všechno.

Viv za zády na pultu syčel nablýskaný přístroj a nad ním dominovala stěně velká břidlicová deska, na níž byla barevnými křídami krasopisně vypsaná nabídka nápojů a pečiva, v rozích vyzdobená ornamenty. Na kolících visely úhledné řady vyleštěných hrnků a pod křehkými skleněnými poklopy se lesklo pečivo s cukrovou polevou. Zákazníci houfně přecházeli sem a tam s nápoji a sladkými pochutinami.

Ferna opatrně postavila hrnek na stůl a rozjímala nad zvláštní hořkostí vzadu na jazyku i nad teplem, které se jí rozlilo v žaludku.

Cítila, že s každou vteřinou bude její odpověď těžší.

„Je to... dobré,“ vypravila ze sebe.

Až na to, že nebylo.

Packami nervózně ťukala o stěny hrnku.

Vivina stejná, i když o něco kulatější tvář lehce posmutněla stejně jako před léty ta její, když v Kudlibabce nabídla mladé orkyni první knihu. Ferna se té podobnosti málem až zasmála.

Smích se ale ztratil kdesi pod nánosy viny.

Hergot, vždyť já tady ohrnuju čumák nad středobodem její šťastné existence!

„No, možná je to jen nezvyk,“ podotkla Viv. „Samozřejmě, že ti to nemusí chutnat!“ dodala, opřela se zády o lavici a založené ruce jí přistály na prsou.

„Jasně, máš pravdu, časem se to určitě...“ Ferna větu nedokončila, jelikož myšlenky jí mezitím odpluly do úplně jiných vod.

Veškerý strach, který zanechala na prahu kavárny, se teď vrátil jako příliv a přepadl ji pocit, že se jí při následující vlně nevolnosti zvedne žaludek a ona z něj vyhodí na stůl všechno včetně toho jediného doušku kávy.

Pak ale kdesi uvnitř našla záchranné lano, kterého se chvatně chytla a vydrápala se z moře na souš.

Rázně hrnek odsunula.

„Krucinál, vždyť je to jen pití! A co ty? Koukám, že ses vdala!“

Viv plácla dlaní do stolu a namířila na Fernu ukazovák. „Tohle je sakra moje Ferna! Jsem tak ráda, že tě zase vidím!“

A pak už to bylo v pohodě.

„Měla jsi místo kávy vsadit spíš na tyhle skořicový rolky,“ mumlala Ferna s plnou pusou pečiva. Zavřela oči a mimovolně se zachvěla blahem od ramen až po špičky fousků. „U všech osmi pekel, s názvem tohohle podniku jsi fakt šáhla vedle.“

Letmo pohlédla na Tandri, která stála s jednou rukou opřenou o roh stolu a pozorovala krysačku s lehkým, ale pobaveným úsměvem. Nad čelem jí z vlasů vystupovaly drobné růžky, stejně purpurové jako její pleť, a za zády se jí líně pohupoval dlouhý, tenký ocas. Perkelt ležel stočený Tandri kolem nohy a ona se ani nepohnula, aby ho nevyrušila, i když měla nejspíš na práci něco lepšího. Ferně byla hned od začátku sympatická a tohle ten dojem jen utvrdilo.

Olízla si ulepenou packu. „Polož přede mě ještě jednu tuhle dobrotu a možná se za tebe vdám i já.“

Sukuba se rozesmála a zastrčila si pramínek vlasů za ucho.

„Packy pryč!“ zasmála se i Viv a pootevřela vchodové dveře, aby na ně pověsila cedulku s nápisem ZAVŘENO. Pak vzala z pultu utěrku a vrátila se k dlouhému stolu, z něhož krysačka zabírala jen velmi malou část.

Ferna se zatvářila šibalsky. „Tandri, vyprávěla ti někdy Viv o svým letním románku z dob, kdy se ještě oháněla mečem? Ta její holka tenkrát taky pracovala v pekárně. Tvoje žena má nejspíš na kontě slušnou řádku opuštěných pekařek, takže až dojde k nevyhnutelnýmu, věz, že jsem tu pro tebe.“ Opsala packou šlechetné gesto.

„Já ale nejsem žádná pekařka! Tuhle práci u nás odvádí Knoflík,“ usmála se tajnůstkářsky Tandri. „Určitě se s ním brzy setkáš,“ dodala a otočila se k Viv: „Jak to, že ses jí o něm v dopisech nezmínila?“

Viv se usadila naproti Ferně a drhla hadříkem pomyslnou šmouhu na stole.

„V těch dopisech jsem ji hlavně přemlouvala, aby přestěhovala svoje knihkupectví vedle nás, tak mi asi nezbylo místo na papíře.“

„Už jsi ten obchůdek viděla?“ zeptala se Ferny sukuba a špičkou druhé boty jemně podrbala Perkelta mezi lopatkami, což gryfík kvitoval ospalým, avšak nadmíru spokojeným zamručením.

„Nejspíš jsem prošla kolem, ale upřímně, byla jsem... myšlenkama jinde,“ ukázala rozpačitě packou na Viv, pak na Tandri a zpátky, „takže jsem se na něj moc nesoustředila.“

„Když tě ovládá strach, nedíváš se napravo nalevo,“ řekla chápavě Tandri.

„Strach?“ Viv udiveně pozvedla obočí.

„Jo. Říkám si, jaké to asi je, opustit svůj dosavadní život a odjet do cizího města, kde nikoho neznáš, abys tu začala znova,“ pronesla pochmurně Tandri.

Ferna po ní střelila pohledem plným překvapení a vděčnosti.

„Jak nikoho? Mě tu přece zná,“ namítla Viv.

Tandri se jemně odlepila od Perkelta, objala Viv kolem širokých ramen a políbila ji do vlasů. „Myslím, že s touhle tvojí verzí se teprve začíná seznamovat,“ odpověděla šeptem, který měla zaslechnout i Ferna.

Ferně byla sukuba rozhodně sympatická. Dvakrát podtrženo.

Prudké zabušení přimělo spícího gryfíka vylekaně zahoukat a všichni se ohlédli ke dveřím, které se rozlétly dokořán.

Jako první se objevil půlčík v bavlněné košili a montérkách, které už toho hodně zažily. Na pozdrav lehce nadzvedl okraj placaté čapky a podržel dveře uhlazeně vyhlížejícímu šedivému krysákovi, který nesl hromadu tašek, krabic a plechovek.

„Prý mu nemám s ničím pomáhat,“ stěžoval si půlčík.

Krysák vypískl cosi nesrozumitelného a jakmile zahlédl Fernu, zarazil se, chvíli na ni vykuleně civěl a pak zmizel za pultem.

Ferně neunikl Tandrin samolibý úsměv.

Viv si odkašlala. „Ferno, to byl Knoflík. Určitě se za chvíli vrátí. A tohle je Cal, o kterém jsem se ti určitě zmínila.“ Naklonila se k Ferně blíž a s dlaní vedle úst tiše dodala: „Právě díky němu teď můžeš být úplně bez starostí.“

„Hm,“ ozval se Cal, jehož dlouhé uši to až moc dobře slyšely.

Ferna si pomyslela, že vypadá zaskočeně a zároveň potěšeně. „Ráda tě poznávám.“ Vstala a přistoupila k němu s nataženou tlapkou. Oba byli přibližně stejně vysocí.

Půlčík jí tlapku pevně stiskl, jednou jí s ní potřásl a na tváři se mu objevil nesmělý náznak úsměvu. „Konečně někdo, kdo mluví stručně a jasně. To je úleva.“

„Řekla bych, že Ferninu košatou mluvu teprve poznáš,“ houkla Viv. „A pokud bys potřeboval něco vydláždit, bude se ti s tím svým slovníkem hodit.“

„Neser,“ utrousila Ferna přátelsky přes rameno.

Cal se s vykulenýma očima zachechtal, a to rozhodlo, že i jeho si zařadila na seznam sympaťáků.

„Tady samozřejmě vsadíme okna,“ podotkl Cal, když společně hleděli na prázdné rámy, a posunul si čapku do týla.

Pohled na dům vyvolal Ferně ve tváři výraz zděšení, jaký by se dal čekat u krysačky, která prodala své knihkupectví i většinu majetku, aby se vydala přes půlku Teritoria a zařídila si nový obchod v rozpadající se barabizně.

Nelhala, když tvrdila, že se cestou do Rudné ulice po okolí příliš nerozhlížela. Teď si kladla otázku, zda by do kavárny vůbec vešla, kdyby si předtím všimla, v jakém stavu se tahle budova nachází.

Ztěžka polkla.

„Hlavu vzhůru!“ Viv ji poplácala po rameni. „Moje kavárna byla na začátku jen polorozpadlá stáj s dírou ve stropě. A pak dokonce vyhořela do základů. S tímhle domem jsi na tom o dost líp. A brzy to tu bude vypadat naprosto dokonale! Uvidíš.“

Cal se na krysačku podíval zpod čapky a přikývl. „Hm. Za chvíli to bude v cajku.“

Jeho slova Fernu kupodivu uklidnila o dost víc.

Byl to menší jednopodlažní domek, oddělený od kavárny úzkým průchodem. Zářivě bílá fasáda a úhledný kamenný obklad sousední budovy jen zvýrazňovaly zubožený stav loupajícího se nátěru a prověšených okapů. Ne, že by její starý krámek v Šeráku nepotřeboval natřít fasádu. Možná, že kdyby neměla tak pocuchané nervy, byl by její první dojem o něco optimističtější.

„Kostra domu vypadá pevně,“ zamumlala si jen tak pro sebe, ale když to pak šeptem zopakovala, znělo to skoro jako modlitba.

„Něco bych ti chtěla ukázat,“ oslovila ji opatrně Tandri, otevřela dveře a gestem ji vybídla, ať jde za ní dovnitř.

Cal s Viv je následovali.

Stav interiéru jí náladu příliš nespravil. Večerní světlo pronikající prázdnými okenními rámy odhalovalo neopracované trámy a hromady pilin, které svědčily o Calově dosavadním úsilí. Bledé skvrny na podlaze popisovaly přízračné tvary nábytku, který už byl dávno odstraněn.

„Zevnitř to vypadá o dost větší než zvenku,“ snažila se Ferna o pozitivní přístup. „Rozhodně se sem vejde spousta knížek.“

„Vazba drží,“ poznamenal Cal, čímž zhruba zopakoval její předešlá slova. „Zbytek se doladí.“

Ferna teď ještě zřetelněji cítila vlastní obavy, které narostly do takových rozměrů, že si jich určitě museli všimnout i ostatní. Sakra, už jen to, jak strnule drží ocas, hovoří samo za sebe.

„Tohle jsem ti ale ukázat nechtěla,“ pokračovala Tandri, načež otevřela zadní dveře prázdné vstupní místnosti a prošla jimi. Po škrtnutí zápalky se pokoj rozzářil jemným světlem lucerny.

Ferna vstoupila do útulně zařízené ložnice, zatímco Viv s Calem zůstali namačkaní mezi futry. V protějším rohu stála úzká postel s přikrývkou a velkým, naducaným polštářem. Vedle ní se krčil stolek s rozsvícenou lucernou. U přilehlé stěny spatřila psací stůl a napravo ode dveří šatní skříň. Přímo nad stolem visel akvarel, zachycující pobřeží porostlé trávou a večerní oblohu s červánky.

U nohou postele stál velký proutěný koš s dekou, přehozenou přes podušku.

„Jejda,“ vyhrkla zaskočeně Ferna, když si vzpomněla na Perkelta, který usnul v kavárně.

A pak se rozbrečela.

„Určitě to zvládneš?“ ptala se Ferny Viv, když jí u stolu v kavárně svírala svou velkou dlaní tlapku nataženou na stole.

Ferna si odfrkla a druhou packou zvedla k ústům hrnek čaje. „U všech pekel, nic mi není. Ten krámek, ta ložnice, všechno je to nádhera. Moc děkuju.“ Významně kývla na Tandri. „Jsem z toho všeho tak nějak... vyklepaná. Jako bych přešla přes most a ten se hned nato zhroutil. Cítím úlevu, že jsem zvládla přejít na druhou stranu, ale zároveň se mi třesou kolena.“

Viv svraštila čelo. „Přesně vím, co myslíš.“

„Tak to ti věřím. Vsadím se, že za svých mladých let jsi mockrát jen o vlásek unikla smrti.“ Ušklíbla se. „Za svých mladých let. To zní, jako bys byla osmdesátiletá babička.“

Vtom si vzpomněla, že sama před pár dny utekla hrobníkovi z lopaty.

„U všech osmi!“ vydechla. „To je ono! Není divu, že nejsem ve svý kůži.“

„Co se stalo?“

A pak jim povyprávěla o Astryx a peskadýnech a o dveřích kočáru vyrvaných z pantů.

„Jednouchá Astryx!“ vydechla Viv s notnou dávkou obdivu. „Bohové dobří, tu bych moc ráda potkala!“

„Koho?“ zeptala se Tandri.

Viv se zatvářila dotčeně. „Břitmistryně? Přísežná bojovnice? Nejslavnější elfská dobrodružka celého posledního tisíciletí?“

„Četla jsem o ní tři různý romány,“ dodala Ferna, „což je dost působivý, vzhledem k tomu, že je ještě naživu. Jizvy osudu, Ocelová panna a Let stříbrného jestřába. Divím se, že to někdo napsal, protože se zdá, že ona po žádný slávě netouží, což můžu osobně potvrdit.“

„Nic mi to neříká,“ pokrčila rameny Tandri. „Tisíc let mi připadá jako hodně dlouhá doba, aby někdo dělal pořád to samé.“

Zatímco se v dobrém rozmaru dohadovaly, odněkud se vynořil Knoflík a přistrčil před Fernu talíř s jakýmisi podlouhlými křehkými sušenkami.

„Ahoj,“ zašeptal.

Pak si před zástěrou zamnul tlapky a zmizel stejně rychle, jako se objevil, zůstal po něm jenom obláček moučného prachu.

Ferna neměla sílu si s jeho gestem lámat hlavu.

Ulevilo se jí, že našla věrohodnou příčinu své úzkosti, která nevyžadovala další zkoumání. Zážitek blízké smrti by takové pocity nejspíš vyvolal u každého.

A ty sušenky byly vynikající.

2

„Tohle je poslední várka,“ řekla Viv a úlevně vydechla, když složila na podlahu hromadu dřeva. Několikrát zakroužila ramenem a trochu ho promasírovala, aby se prokrvilo. „Musím zajít do kavárny. Zvládneš to tady sama?“

Ferna k ní vzhlédla od regálu, v jedné tlapce štětec nasáklý mořidlem, druhou si ovívala tvář. V oknech už byla skla, ale vnitřek domu i přesto zasáhlo polední horko.

Usmála se a zamávala štětcem. „Jasně. Když je se mnou Cal, určitě mi to tu na hlavu nespadne.“

Viv chvíli zkoumala její tvář.

Ačkoli se orkyně usmívala, Ferna na ní viděla, že se snaží poznat, jestli v tom vtípku stále ještě nepřetrvává dřívější panika. Musela dojít k pozitivnímu závěru, protože úsměv se jí rozšířil. „Tak se uvidíme, až zavřu. Ale kdybys něco potřebovala, klidně přijď.“

Viv ji v dopisech opakovaně ujišťovala, že před jejím příjezdem všechno zorganizuje. Své slovo dodržela, a pokud přitom něco opomenula, Cal už si s tím poradí. Po několika dnech, během nichž se její pohmožděný ocas vzpamatoval z dlouhé jízdy kočárem, se Ferna vrhla na přeměnu hrubé stavby v obchod, který prokáže, že rozhodnutí převrátit si kvůli němu celý život naruby bylo správné.

V tom odhodlání ji poháněla i hubnoucí peněženka. Sice věděla, že Viv by jí v tomto ohledu ráda pomohla, ale ta už v tomhle domě utopila spoustu zlaťáků a Ferna nemohla dopustit, aby za ni utrácela i nadále.

„Pokladní pult?“ ptal se Cal, když si prohlížel několik kusů prken rozmístěných tak, aby označovala obvod dotyčné konstrukce. Mezi prkny chrupkal Perkelt v provizorním lůžku z Fernina pláště a vlastního vypelichaného peří.

Krysačka si bolestivě protáhla záda, opatrně položila štětec přes nádobu s mořidlem a došla k půlčíkovi. Pak se rozhlédla po interiéru obchodu, který byl nyní přeplněný policemi stejnými jako ty, co právě natírala. „Hmm. Myslím, že pult by měl stát o kousek dál, pokud chceme postavit regály do tří řad.“ Přivřela jedno oko a z tlapek vytvořila něco jako rámeček, přes nějž si místnost prohlédla.

Cal si dřepl a podrbal Perkelta za uchem. Gryfík frkl a převalil se na bok, aby mu půlčík mohl hladit břicho. Cal jeho přání vyhověl a s přimhouřenýma očima pohlédl na Fernu. Aspoň se jí zdálo, že je přimhouřil. Oči mu totiž z větší části zakrývalo husté obočí a kšilt čapky. „Tak co – už ses trochu srovnala?“

Ferna nervózně zavrtěla ocasem. „Všichni se tu strachují, že se každou chvíli složím,“ odpověděla a palcem namířila tam, kam před chvílí odešla Viv. „Tenhle barák se nezhroutí a já taky ne, jen jsme oba trochu nakřivo.“

„Neboj, to se vystříbří. Jsme tu, abychom to dali do pořádku.“ Vstal a plácl dlaní do stěny. „Jen mi připadá, že si taky zasloužíš péči, aspoň takovou jako tahle stará troska.“

Povzdechla si.

„Díky. Vážně si toho vážím. Ale... tahle stará troska,“ namířila prst na sebe, „je v pohodě.“

„Hm.“

Oba hodnou chvíli mlčky hleděli jeden na druhého. Ferně připadalo divné, že s tímhle půlčíkem prohodila sotva pár slov a už má pocit, jako by byli příbuzní – jako by mluvila s vlastním strýčkem. Se šikovným strýčkem, kterého vždycky rádi pozvete, protože vám ochotně opraví všechny vrzající dveře a nikoho neztrapňuje u večeře.

„Jak myslíš,“ ustoupil Cal. Pak ukázal na polici, kterou Ferna natírala. „Když jsi tak v pohodě, asi neuškodí, pokud tě upozorním, že jsi měla štětec moc namočenej, takže se ti pod ním vytvořilo menší jezírko. Chceš, abych ti ukázal, jak se to dělá?“

Z ohleduplnosti si odkašlal, aby zakryl smích, když Ferna předvedla solidní ukázku své kanálnické slovní zásoby.

Přesně jak by učinil milý a hodný strýček.

Ferna usoudila, že týdny nekonečné práce při renovaci domu na ni mají léčebný účinek – byla totiž příliš vyčerpaná, než aby si dělala starosti, ať už ohledně peněz, budoucnosti nebo svých přátel. Nové knihkupectví se pomalu začínalo rýsovat – podél stěn přibývaly regály, čerstvé parkety nahradily ty ztrouchnivělé, podlaha se leskla voskem, stěny zářily novou barvou a díky louhu a vodě postupně mizela i zažraná špína.

Do práce se tu a tam zapojila i Viv, hlavně když bylo potřeba přemístit těžký kus nábytku nebo zvládnout něco, k čemu se hodí měřit víc než metr dvacet, ale většinu času trávila Ferna jen ve společnosti Cala.

A zjišťovala, že jí to ani v nejmenším nevadí.

Přítomnost málomluvného půlčíka ji uklidňovala víc, než si byla ochotná připustit. Nejednou se stalo, že se jeden z nich bez vyzvání objevil vedle druhého, aby mu přidržel kus prkna, podal hrst hřebíků nebo dolil docházející barvu.

Ne že by spolu nemluvili vůbec. Zkrátka otvírali pusu, jen když to bylo nutné.

Jako osoba, která většinu života strávila prací, při níž se oháněla slovy, bylo pro Fernu příjemné nechat si je pro změnu chvíli jen pro sebe.

Což znamenalo, že když už některý z nich něco řekl, stálo to za to.

Většinou k tomu docházelo během obědové pauzy.

„Díky, Knoflíku,“ přikývla, když jí drobný pekař nabídl plný talíř sendvičů zabalených do hnědého papíru a doplněných dvěma pocukrovanými buchtami.

Zrudl až ke konečkům fousků a pak zašátral v tašce, která mu visela přes rameno, a vytáhl z ní dvě lahve s patentním uzávěrem.

„Káva,“ zašeptal a jednu nabídl Calovi, který ji vděčně přijal a na výraz díků si ťukl do čapky.

„Čaj,“ špitl a podal druhou lahev Ferně, aniž by se jí podíval do očí.

Zavládlo rozpačité ticho, krysák se všelijak ošíval, jako by chtěl něco říct, a Ferna trpělivě čekala.

A čekala.

„Ehm. To vypadá lákavě,“ pokusila se zapříst hovor a pozvedla talíř s pečivem.

„Dík,“ vypískl a doslova vyletěl otevřenými dveřmi na ulici.

Ferna ho doprovázela pohledem a pak se podívala na Cala, který si už se zájmem prohlížel dodané sendviče.

„Mám dojem, že tady probíhá něco, co se mě týká, ale tak nějak se toho neúčastním. Ty o tom asi nic nevíš, že?“

„Hm?“ odpověděl Cal.

„Ale no tak! Pokaždý, když je ten chlapík v místnosti, mám pocit... jako by ostatní napjatě sledovali, kdy to on a já konečně dáme dohromady.“ Pátravě studovala půlčíkovo husté obočí. „Dobře, fajn, pro tebe to tak úplně neplatí, ale Viv a Tandri?“

Cal se zakousl do kváskového chleba se sýrem, a zatímco žvýkal, přemýšlel o její otázce.

Nakonec odpověděl: „Myslím, že ti, co měli štěstí, že se našli, možná doufají, že se to stane i někomu jinýmu. Zvlášť někomu, koho mají rádi.“

„A do pytle!“ Ferna s povzdechem usedla na převrácený kbelík. „Ty dvě se mu snaží nabulíkovat, jaká jsem skvělá partie, co? Postrkujou ho za mnou, že jo? Prosím tě, řekni mi, že se pletu.“

Pokrčil rameny. „Pochybuju, že by nějak tlačily na pilu. Nejspíš vás oba jen sledujou, jako starý dámy, co okukujou mládež na letním pikniku.“

„Ten kluk je proti mně úplný nemluvně! Je mi sedmačtyřicet!“

„U krysáků nikdy nedokážu odhadnout věk.“

„Čumák mám úplně šedivej.“

„Hm. Docela elegantní. Mimochodem, on je přece šedivej celej.“

„Nikdy nepoznám, jestli to myslíš vážně, nebo si ze mě děláš prdel.“

Cal se lehce pousmál a znovu si kousl.

Ferna se bezmocně uchechtla. „S kávou jsem jim dala košem a teď to vypadá, že je zklamu podruhé.“ Vzala buchtu a mrzutě se do ní zakousla. „Krucinál, je to ale setsakra dobrej pekař. Možná bych si to měla ještě rozmyslet.“

Ucítila na sobě půlčíkův pohled a podívala se mu do očí. Nebo spíš tam, kde by oči byly, kdyby je nezakrývalo huňaté obočí.

„Hm. No jo, jak jsi jim zepsula to kafe, dost je to sebralo.“

Ukázalo se, že Ferna přece jen pozná, kdy si z ní půlčík dělá prdel.

„Tohle je fakt zvláštní pocit,“ prohlásila Viv. Jednou rukou uchopila těžký svazek a druhou ho otevřela. „Bohové dobří, dokonce mi z toho trochu přeběhl mráz po zádech. Mám pocit, že se podívám ven a uvidím promenádu a duny.“

Ferna zvedla pohled od otevřené bedny a tlapkami přejela po látkových obalech knih, které byly pečlivě naskládaných uvnitř.

Řady regálů a čerstvě vyleštěná podlaha se ve světle lucerny slabě leskly a okenní skla se mlžila v důsledku večerního chladu.

„Tehdy jsem měla o fous bystřejší zrak než teď, ale pořád tě vidím, jak ty bedny otevíráš holýma rukama.“

Viv si odfrkla. Tentokrát k tomu rozumně použila páčidlo. „A já zas pořád vidím Pittse, jak tu hromadu beden táhne na tom svém vozíku. Když jsme u toho, co se s tím klukem vlastně stalo?“

„Vůbec nic – pořád se štrachá po Šeráku a vozí a opravuje, co je kde potřeba.“ Ferna vytáhla z bedny tři knížky a podala je Viv, aby je uložila na polici. „A tu a tam někoho zaskočí nějakým veršem, zrovna když to ten druhej nejmíň čeká.“

V družném mlčení skládaly knihy do regálů, zatímco malá kamínka v rohu zvedala teplotu v místnosti na hodnoty, kdy útulnost zvolna přechází do ospalosti.

Když se dostaly na dno první bedny, Viv zastrčila páčidlo pod víko té další. „Vzpomínám si, že se Gallina tehdy na něco vymlouvala, jen aby nemusela pomáhat.“

„Tvrdila, že je na tu práci moc malá, jako by zrovna tohle měl být nějakej argument.“ Ferna mávla packou, aby zdůraznila vlastní výšku. „Jak to s váma dvěma pak vlastně dopadlo?“

„Táhly jsme to spolu řadu let, napřed jen my dvě a pak ještě dlouho ve skupině, až pak... no, zkrátka jsem toho jednoho dne měla dost.“

Ferna jí věnovala významný pohled.

„Určitě to vzala s pochopením,“ podotkla záměrně neutrálním tónem.

„Líp, než bys čekala. S věkem se zklidnila, stejně jako my všichni.“

„Mluv za sebe, já jsem pořád výbušná jak svítiplyn,“ vyštěkla Ferna. Potom zamrkala a po rtech jí zvolna přelétl úsměv. „Ale když už jsme u těch vzpomínek, něco bych tu měla.“

Odběhla do ložnice a vrátila se s jakousi neforemnou věcí zabalenou do hnědého papíru. Vítězoslavně to podala Viv. „Rozbal to.“

Viv zmateně vzala balíček do rukou a postupně z něj odmotávala vrstvy papíru. „Je to to, co si myslím?“

Objevila se dvojice dřevěných a dosti otlučených zarážek na knihy.

„Ano, je.“

„Zarážky s racky,“ zašeptala Viv.

„Nebo s králíky.“

Podívaly se jedna na druhou a zasmály se.

Nastala pauza, během níž Viv podala zarážky Ferně a ta mezi ně na pokladní pult vklínila několik románů.

„No to mě podrž!“ vydechla Viv.

„Co?“ ohlédla se Ferna.

Viv sáhla do právě otevřené bedny a vytáhla z ní knihu v rudém obalu. „Deset článků řetězu.“ Usmála se, až se jí zablýskly špičáky. „Tohle je ta knížka, kterou jsi mě přinutila přečíst!“

„Jak přinutila? Normálně jsem ti ji prodala.“

„Musela jsem ji koupit, abych se necítila provinile.“

„Taky že jo – udělalas mi před výlohou díru v chodníku,“ hájila se Ferna. „Navíc jsem ti ji prodala na dluh, takže nevím, na co si stěžuješ.“

„A teď jsi tady,“ řekla Viv.

V kamnech to zapraskalo a po stěnách se mihly stíny můr. „A teď jsem tady,“ zašeptala a z přívalu jakéhosi zvláštního citu na půl cesty mezi zoufalstvím a nadějí se jí zatajil dech.

„I já jsem tu díky tobě,“ prohlásila Viv.

Tíživý pocit trochu ustoupil.

„Zasloužila ses o to víc než kdokoli jiný. Zachránilas mi život způsobem, který ani nedokážu popsat. Našla jsem...“ Viv pohlédla kamsi stranou, jakoby skrz zdi. Ferna pochopila, že kdyby je teď někdo proboural, objevila by se za nimi Tandri. „Našla jsem něco, co jsem ani nevěděla, že existuje.“

Chvíli na sebe mlčky hleděly a červená kniha mezi nimi zářila jako připomínka minulosti.

„No,“ pokrčila Ferna vesele rameny, „hádám, že teď máš možnost mi tu laskavost oplatit.“

„Jestli potřebuješ zachránit, tak tě zachráníme!“ prohlásila rázně Viv a zařadila Deset článků řetězu na polici.

Když se Ferna před léty dozvěděla, že se Viv dala na docela jinou životní cestu, napsala jí dopis, který, ač neúmyslně, přesto v sobě skrýval volání o pomoc – a vlastně ho ani moc neskrýval.

Ty řádky má pořád živě v paměti.

Ráda bych řekla, že můj život je od tvého odchodu dokonalý, že jsem využila každou příležitost a že jsem neměla žádné problémy ani pochybnosti, ale to by nebyla pravda. Jsem však spokojená. Zažila jsem nemálo dobrých dnů.

Ferna se ze všech sil snažila, aby jí ze smíchu nezaznívala prožívaná trpkost: „To už jsi přece jednou udělala. Dvakrát za život někomu zachránit krk, to už by bylo trochu moc.“

„Přece si v takových věcech nebudeme dělat čárky, ne?“ Viv se na Fernu podívala a v očích měla mnohem víc moudrosti, než tam bylo před dvaceti lety. Pak si odfrkla a předloktím si promnula oči. „U všech pekel, v těch bednách je ale prachu! Pojďme ty podělaný knížky konečně naskládat do regálů.“

„Jo, jdem na ty podělaný knížky!“ zopakovala s úlevou Ferna.

O pár hodin později, když už byly police plné a bedny odhozené v průchodu mezi domy, se obě opřely vedle sebe o naleštěný pokladní pult.

Ferna z toho všeho měla... docela dobrý pocit. Možná dokonce hodně dobrý.

Viv se na ni podívala, i když vzhledem k výškovému rozdílu musela sklonit hlavu, ale obě na to byly zvyklé a ani jedné to nevadilo. „Takže... co se vlastně stalo s Kufírkem?“

Při vzpomínce na přehnaně zdvořilého kostlivce s modrými plamínky místo očí se Ferna teskně pousmála.

„U všech bohů, to by mě taky zajímalo! Ale ráda bych věřila, že se mu podařilo uvidět a zažít všechno, co chtěl.“

Nakonec Ferna pojmenovala svůj nový krámek Knihkupectví Kudlibabka na počest obchůdku, který vybudoval a vedl její otec, a který se zdál být vzdálený tisíc mil a právě tolik let. Kromě toho ji žádný lepší název nenapadl a tenhle byl pro Fernu navíc i... pohodlný.

Jak podotkla Viv, tyhle dva obchody si určitě nikdo nesplete.

Cal vyryl písmena hluboko do dubového prkna, jehož okraje ozdobil dlátem vyřezanými vroubky. Ferna pak pomocí malého štětečku nápis pečlivě vyvedla bílou barvou. Viv se ani nemusela moc natahovat, aby nový štít připevnila nad čerstvě vydrhnutý vchod.

Šlo o poslední věc, kterou bylo třeba dát na místo před otevřením obchodu.

Ferna vešla dovnitř a zastavila se hned za dveřmi, tlapku opřenou o kliku. Zavřela oči, zhluboka nasála vzduch do plic a zadržela dech.

Police byly plné. Vybavení se jen blýskalo, ve vzduchu se vznášela vůně inkoustu a papíru a na kulatém stole uprostřed obchodu se vedle karaf s kávou a čajem a několika hrnků leskla hotová věž Knoflíkových pečených dobrot.

Na reklamní tabuli se skvěl Tandrin křídou krasopisně vyvedený nápis: „ZAHAJOVACÍ VÝPRODEJ, SLEVA 5 MĚĎÁKŮ!“ a Ferna si přitom vzpomněla na podobný Kufírkův počin zpřed mnoha let a jeho puntičkářsky přesný rukopis.

Střípky té dávné události se jí promítaly na vnitřní stranu víček, až napůl uvěřila, že otevře-li oči, zjistí, že je o dvacet let mladší a hledí homunkulovi do planoucích modrých světýlek.

Pak jí ale na rameno dopadla těžká a silná ruka a jemně ho stiskla. „Bude to dobré,“ řekla Viv. „Víc než dobré.“

Ferna konečně vydechla a s úsměvem zvedla zrak. „Vedu knihkupectví už pětadvacet let. Na pocit blížící se katastrofy bych už měla být zvyklá, ne?“

„Pětadvacet let a k žádné katastrofě zatím nedošlo. Nezdá se, že by tvé obavy byly namístě, nemyslíš?“ oplatila jí úsměv Viv.

Ferna zaskočeně zamrkala. „To je až nechutně logickej argument.“

Obě se lekly, když se ozvalo zabušení na dveře, a po chvíli rozpačitého zápolení se závorou je Ferna konečně zvládla na škvíru pootevřít.

Za nimi stála ve světle úsvitu Tandri, na sobě měla huňatý svetr a podupávala, aby se za ranního chladu trochu zahřála. „Všechno připraveno?“ zeptala se a pak pohlédla nalevo od sebe.

Ferna otevřela dveře dokořán, a když spatřila čtyři měšťany, kteří čekali před vchodem, zaplavila ji vlna úzkosti.

„U všech bohů, honem pojďte do tepla! Hrozně mě mrzí, že jsem vás tu nechala čekat!“

A od té chvíle už si až do večera málem ani nesedla.

Ferna si ten den pamatovala jako řadu malých orientačních bodů, jako koruny stromů vystupující z mlhavého údolí:

Viv, jak mává Deseti články řetězu na udiveného trpaslíka, rukou si přitom zakrývá oko a hlasitě popisuje souboj s odlétajícími useknutými končetinami. Trpaslík si knihu koupil, i když s poněkud vyděšeným výrazem v očích, a Viv na Fernu přes jeho hlavu šibalsky mrkla.

Knoflík, jak polekaně vypískl při pohledu na talíře, na nichž zbyly jen drobky, a spěchal je doplnit dosud horkými skořicovými rolkami, jejichž vůně vyvolala v davu nakupujících slyšitelné zašumění.

Nečekaná návštěva chundelatého šedého kocoura velikosti vlka, kterého si kupodivu nikdo nevšímal. Zvíře se s děsivou lhostejností promenádovalo po obchodě a jeho ocas vyčníval nad vrcholky regálů jako hřbetní ploutev žraloka brázdícího mělké vody.

Příchod jakési postarší ženy v šarlatovém plášti, v doprovodu kamenožrouta s velmi působivým kloboukem. Jejich přítomnost vyvolala v návštěvnících obchodu údiv, který by Ferna očekávala spíš v reakci na toho kocoura. Dáma si koupila půl metru vysoký štos knih, ale až poté, co Fernu kriticky sjela zkoumavým pohledem. Když odcházela, její nohsled jí nákup odnesl.

Tandri, jak odstrkává Fernu od pultu, aby jí poskytla příležitost zhltnout sendvič, který si Perkelt žadonivě prohlížel tak dlouho, dokud nedostal svou půlku.

Cal, jak vešel do dveří a o kus dál se s rukama v kapsách opřel o stěnu. Když zachytil Fernin pohled, přikývl a v neoholené tváři se mu objevil úsměv.

Neustálý proud měďáků a stříbrňáků vtékající do pokladny a dojem jakési mohutné, blížící se vlny, která se zvedá a sklání se, než se konečně rozbije o břeh.

A s posledním zavřením dveří pak unavené, zmatené, ohromené, vyčerpané, vítězoslavné a spokojené ticho, které následovalo, když se Viv, Tandri, Cal a Knoflík shlukli kolem pultu a prohlíželi si spoustu čerstvých mezer po prodaných knihách na policích.

Otevření knihkupectví Kudlibabka v Thune bylo skutečně jednoznačným úspěchem. Ferně se začala psát nová kapitola života – nadpis byl vytištěn a první stránka čekala, až bude zaplněna slovy, která popíšou její znovuzrození, pocit smysluplnosti a nalezení vnitřního klidu.

3

„Mě to tu všechno tak hrozně sere!“ vzlykala Ferna s tváří v dlaních.

Perkelt s houknutím zvedl hlavu a pomalu, znepokojeně zamrkal velkýma sovíma očima. Mezi předními tlapkami mu ležela napůl rozkousaná Knoflíkova tuhá sušenka.

Ferna si utrápeně povzdechla a podrbala ho za opeřeným límcem. „Co si teď jenom počnu, lumpíku?“ zašeptala.

S červeným pláštíkem přehozeným přes ramena seděla na schodku v průchodu mezi knihkupectvím a kavárnou a zima ji štípala do nohou, zatímco se rozhlížela kolem sebe. Večerní světlo zbarvilo hromadu beden, sudů a balíků do tmavomodrých odstínů, v kalužích se odrážela bledá tvář měsíce a z okolních ulic sem jakoby z velké dálky dozníval noční šum města.

Od slavnostního otevření nového knihkupectví Kudlibabka uplynul týden a všechno šlo mnohem líp, než by se slušelo. Vivina intuice se ukázala jako správná – mezi obchůdkem a vedlejší kavárnou se vytvořila jakási synergická energie. Příjemný magnetismus. Jako by bylo všem jasné, že knihkupectví sem zkrátka patří.

Což, jak Ferna musela připustit, bylo svým způsobem úžasné.

Problém spočíval v tom, že jí to bylo fuk.

Pocit hluboké nespokojenosti, který ji posledních několik let čím dál víc vnitřně užíral, v ní stále přetrvával. Vlastně se zdálo, že ještě zesílil.

Díky pracovnímu zápřahu na to pár dní nemusela myslet – když běžíte, co vám síly stačí, taky vás netrápí kručení v břiše. Teď se ale všechno usadilo do klidného – jakož i výnosného – tempa a vnitřní prázdnota v ní otevírala hladová ústa, aby lačně hltala všechno světlo, které bylo v dosahu.

„Á, tady jsi!“ vyrušil Fernu z trudnomyslnosti hlas z ústí uličky.

Jak se silueta blížila, postupně se vykreslily ostře řezané rysy tváře a typická plochá čapka.

„Do háje, Cale, nekoukej se na mě, když jsem v tomhle stavu! Vypadám hrozně,“ zaprotestovala a pak ukázala na odhozené věci okolo. „Ráda bych zůstala ve společnosti sobě rovnejch. Na tuhle slezinu je zvanej jen odpad.“

Cal se přišoural blíž a usedl na druhý konec schodku, na němž ležel Perkelt. Gryfík sevřel tlapkami sušenku pevněji a honem ji začal ozobávat, jako by o ni měl každou chvíli přijít.

Cal si složil ruce mezi kolena a zůstal mlčky sedět.

Fernu zašimrala v nose vůně čerstvých pilin a lemem pláště si otřela tvář. „Tohle je ta chvíle, kdy mlčky čekáš, až ti vyklopím všechny svoje pocity, co? To znám – pár knížek jsem v životě už přečetla, víš.“

„Hm.“

„Takhle bych se teď cítit neměla!“

„Říká kdo?“

„Fakt jsem čekala, že budeš mlčet.“

Cal pokrčil rameny. „Jestli chceš, tak můžu. Jen se snažím tak říkajíc promazat kola. Což mi připomíná...“ Zašátral v kapse montérek a vytáhl placatku. Odšrouboval víčko, přičichl k hrdlu a přihnul si obsahu, ať už byl jakýkoli. Pak podal flašku Ferně.

Bez váhání ji přijala, přiložila ke rtům a obrátila dnem vzhůru. Tekutina se jí propálila hrdlem a v břiše se jí rozlilo natolik příjemné teplo, až jí oči zvlhly slzami.

Zakašlala, pití mu vrátila a znovu si otřela oči cípem pláště. „Tak to by bylo. Řekla bych, že už jsem řádně namazaná. Až na to, že se cítím tak nějak... prázdná. A nejspíš si za to můžu sama. Jenže nevím, co s tím mám dělat. Krucinál, vždyť já ani nevím, co jsem vlastně udělala špatně! Pokud jsem po cestě došla k nějakýmu rozhodnutí, který mě dostalo do týhle situace, tak nemám ani páru, co to sakra bylo.“

„Obchod podle všeho šlape,“ poznamenal Cal a kývl hlavou za sebe ke knihkupectví.

Ferna si odfrkla.

„Šlape je slabý slovo. Úplná idylka. A o to je to horší. Říkala jsem si: změním prostředí, potkám se s dávnou kamarádkou, navážu nový známosti... vlije mi to novou krev do žil, svěží vítr, chápeš? A teď? Jsem tu jen díky laskavosti ostatních, jenže mi to nepřineslo, co jsem chtěla, takže jsem nejenom nespokojená, ale navíc i nevděčná.“

Znovu si vzala nabízenou placatku, která pak mezi nimi nějakou chvíli putovala sem a tam, zatímco Cal o jejích slovech přemýšlel.

Nakonec sevřel rty a prohlásil: „Připadlo mi, že Viv se zkrátka jenom snažila pomoct kamarádce otevřít obchod. Možná, že při tom nemyslela na ten... svěží vítr, nebo co to hledáš.“

„Proč jí to nepovíš přesně takhle?“

„Já... no, nemůžu přece říct... cože?“ vyprskla Ferna s pusou plnou whisky.

Cal znovu pokrčil rameny.

„Co nejhoršího se může stát?“

„Že se na mě naštve a už mě nikdy nebude chtít vidět?“

„Hm.“

Ferna poslechla.

Škytla.