DAPHNE SHELDRICKOVÁ

Africký příběh

Láska, život a sloni

Ikar

Daphne Sheldrick

AN AFRICAN LOVE STORY

Copyright © Daphne Sheldrick, 2012

All rights reserved

Translation © 2013, 2026 by Ivana Nuhlíčková

ISBN 978-80-284-0865-7

Věnuji tuto knihu

Divočině a všemu, co zahrnuje,

památce Davida,

prvním správcům keňských národních parků

a své rodině a vnoučatům,

aby věděli, jak to všechno

kdysi začalo.

Prolog

Den začal dobře. Projížděli jsme s jedním kamarádem národním parkem Tsavo a hledali mezi porostem a divokými stády Eleanor. Toužila jsem najít svého nejoblíbenějšího sloního sirotka. Po mnohaletých zkušenostech s odchovem slonů nebylo pochyb o tom, že prostřednictvím Eleanor jsem se o nich dozvěděla nejvíc. Prošly jsme společně mnoha vzestupy a pády, byla to prostě moje stará přítelkyně.

Najít ji nebyl snadný úkol. Park Tsavo se rozkládá na více než dvaceti tisících kilometrů čtverečních. Hledali jsme teď na místě, kde podle informací byla předešlý den. Mnohokrát v minulosti se mi stalo, že když jsem měla pocit, že jsem ji zahlédla ve stádu divokých slonů, prostě jsem na Eleanor zavolala a ona se otočila, oddělila se od skupiny a přiběhla za mnou. Sdílely jsme spolu mnoho krásných chvil, kdy mi kolem krku ovinula drsný chobot a vítala mě jednou zvednutou nohou, kterou jsem oběma pažemi objala.

Znám Eleanor od jejích dvou let, kdy osiřela. Teď je jí přes čtyřicet, je téměř stejně stará jako moje starší dcera Jill. Spojuje nás pouto přátelství a důvěry, které přetrvalo i po jejím návratu do divoké přírody.

Nakonec jsme zahlédli stádo divokých slonů. Zdálky nebylo nikdy snadné Eleanor rozpoznat mezi ostatními dospělými zvířaty, nikdy jsem to ani nepotřebovala, byla jsem si jistá, že ona pozná mě. Na rozdíl od divokých slonů v parku, kteří neměli důvod lidem důvěřovat a mít je rádi, Eleanor vždycky na zavolání přiběhla, aby mě pozdravila, prostě jen kvůli starým časům. Dozvěděla jsem se hodně o paměti slonů, zjistila jsem, že pokud jde o city, jsou na tom tato zvířata podobně jako lidé – koneckonců, pozdravit starého přítele je vždycky příjemné a žádoucí.

U bahnité kaluže stála velká sloní samice, její rodina pokračovala dál do buše. Z dálky se mi nezdálo, že je to Eleanor, protože byla sice stejně vysoká, ale tenhle slon mi připadal podsaditější. Řekla jsem to svému kamarádovi.

„To je škoda,“ vydechl. „Doufal jsem, že se s ní setkám.“

„Zkusím na ni zavolat,“ odpověděla jsem. „Pokud je to Eleanor, zareaguje.“

Slonice se na mě podívala a lehce zvedla uši – tím dávala najevo zvědavost. Nechala kaluž kaluží a vykročila přímo k nám.

„Ahoj, Eleanor,“ pozdravila jsem. „Nějak ses spravila.“

Zadívala jsem se zvířeti do očí a zarazilo mě, že mají barvu světlého jantaru. Byla jsem přesvědčená, že Eleanor má oči tmavší, ale nevěnovala jsem tomu pozornost. Tohle je určitě Eleanor. Divocí sloni v parku se takhle nechovají, tak důvěřivě by se k člověku nepřiblížili. Sloni v národním parku Tsavo byli k lidem podezíraví, protože v sedmdesátých, osmdesátých a na začátku devadesátých let je decimovali pytláci.

„Ano,“ ujistila jsem kamaráda, „je to Eleanor.“

Natáhla jsem ruku, pohladila ji po tváři a ucítila chladivý dotek klů. Na přivítanou jsem ji pohladila pod bradou. Měla něžný, přátelský pohled, oči lemované dlouhými tmavými řasami. Chovala se vstřícně.

„Je nádherná,“ ujistil mě tiše kamarád. „Postav se vedle ní, ať vás mohu vyfotit.“

Postavila jsem se vedle jedné mohutné přední nohy a natáhla ruku, abych ji pohladila za uchem. Eleanor to měla moc ráda. Spodní strana sloního ucha je jemná a hladká jako dotek hedvábí, vždycky příjemně chladivá.

Ani v nejmenším jsem nebyla připravená na to, co se stalo potom.

Slon udělal krok dozadu, houpl hlavou a chobotem mě nadzvedl. Jako kousek dřeva mě odhodil takovou silou, že jsem přistála na hromadě kamenů asi o dvacet kroků dál. Okamžitě mi bylo jasné, že mám zraněnou pravou nohu, slyšela a cítila jsem, jak mi v ní praskají kosti, když jsem se snažila posadit. Viděla jsem, že krvácím z otevřené rány na stehně. Kupodivu jsem necítila žádnou bolest – zatím.

Kamarád vyděšeně křičel. Slon – teď už jsem s jistotou věděla, že to není Eleanor – se vrátil ke mně a tyčil se nad mým polámaným tělem. Zavřela jsem oči a začala se modlit. Měla jsem za co být životu vděčná, ale ještě jsem nechtěla svět opustit. Zachvátila mě panika, myšlenky mi vířily hlavou. Najednou ale přišla chvíle naprostého klidu – jako by se svět přestal otáčet –, otevřela jsem oči a cítila, že slon se pode mě snaží jemně podsunout kly. Uvědomila jsem si, že se mě nesnaží zabít, že mi chce pomoct, abych se postavila na nohy. Napadlo mě, že takhle se chovají ke svým mláďatům.

Jenomže i kdybych se teď postavila, mohlo by to mít pro mé rozlámané tělo katastrofální následky.

„Ne!“ vykřikla jsem a odsunula od sebe vlhký konec chobotu, kterým se mě zvíře pokoušelo dotknout v obličeji.

Slonice si mě chvíli prohlížela, uši měla roztažené, tvarem připomínaly obrys Afriky, v očích měla vlídný a soustředěný výraz. Potom zvedla jednu obrovskou tlapu a chobotem mě celou očichala, ale sotva se mě dotkla. Uši měla stále roztažené do pravého úhlu k velké hlavě, já bezmocně ležela jen pár centimetrů od hrotů dvou dlouhých, ostrých klů. Věděla jsem, že se mě nechystá zabít – sloni dávají pozor, kam šlapou, po svých obětech nedupou. Pokud se slon chystá zabít, poklekne a použije k tomu kořen chobotu a čelo.

V tu chvíli jsem si naprosto zřetelně uvědomila, že pokud zůstanu naživu, musím splatit dluh, který dlužím přírodě a zvířatům, která tak významně obohatila můj život. Cítila jsem sice v potlučeném těle rozlámané kosti, zaplavovala mě palčivá bolest, a i když mi tohle všechno způsobilo jedno z mých milovaných stvoření, věděla jsem, že mám povinnost podělit se o důkladné a důvěrné znalosti o odchovu divokých zvířat i o tom, jak moc do Keni patřím.

Pomyslela jsem si, že pokud tohle přežiji, začnu psát. Bude to můj odkaz. Dám na papír všechno, co jsem se dozvěděla při snaze přispět k zachování a ochraně divokých zvířat v téhle nádherné zemi.

Zdálo se, jako by mi slon četl myšlenky. Chvíli panovalo napjaté ticho, pak se na mě zvíře ještě jednou podívalo a pomalu odcházelo. Budu žít. Mému vyděšenému příteli se podařilo najít cestu k našemu autu s řidičem a zajistit pomoc.

Po mnoha hodinách, kdy jsem ležela pod balvanem a prožívala bolest, jakou jsem do té doby nepoznala, mě zachránila letecká zdravotní služba. Zotavení trvalo dlouho. Musela jsem prodělat bezpočet operací, bojovat s infekcemi, čekaly mě kostní štěpy, dlouhá rekonvalescence, v níž mi zabralo několik měsíců, než jsem se znovu naučila chodit. Ale zůstala jsem naživu, stále jsem byla v Africe. Přežila jsem díky výjimečným komunikačním schopnostem slonů, kteří si dovedou předávat vzkazy směřující i proti jejich přirozeným instinktům. Zjistili jsme, že Eleanor a Catherine – tak jsme útočnici později nazvali – se znají, že jí dala nějakým způsobem vědět, že já jsem přítel.

A co se týče mého odhodlání – přesvědčení, že o svém životě a práci musím napsat –, po několika letech máte před sebou výsledek. Je to příběh mých předků osadníků, příběh dětství a dospívání na farmě mých rodičů, příběh safari a mnoha nocí pod hvězdami, příběh mé spřízněné duše Davida, mých dcer Jill a Angely, vzniku našeho sloního sirotčince, prostě příběh mého života úzce propojeného s udivujícími životy mnoha různých zvířat, která nezměrně obohatila můj život, zvířat, která jsem poznala, milovala a stala se jejich náhradní matkou.

To všechno na pozadí nádherné africké přírody, místa, kde se zrodilo lidstvo a kde začíná i můj příběh.

1. Osadníci

„To, co jsme,

je Boží dar nám;

to, čím se staneme,

je náš dar Bohu.“

Neznámý autor

Byla to náhoda, že se mí předkové usadili právě v Keni.

Na začátku dvacátého století žil můj prastrýc Will poměrně úspěšný život ve Východním Kapsku v Jižní Africe. Jeho rodina – moje prababička byla Willova sestra – opustila ve dvacátých letech devatenáctého století skotský venkov a vydala se do Afriky. Strýček byl opravdu schopný a šikovný člověk. Pracoval v náročných a obtížných podmínkách, zúrodňoval půdu, staral se o rodinu a pomáhal i ostatním kolem, aby přežili následky búrských válek. Byl výřečný a charismatický, v očích mu stále jiskřilo, miloval lov a čas od času, když si to mohl dovolit, si koupil lodní lístek do Keni, aby se na některém z prvních parníků podíval do země, kterou měl moc rád i kvůli zvířatům. Spousta divoké zvěře, travnaté pláně, nádherná příroda – Keňa se mu usadila v srdci a získala si ho navždy.

Na jedné ze svých loveckých výprav na jaře roku 1907 se Will spřátelil se sirem Charlesem Eliotem, guvernérem vznikající britské kolonie Keňa. Ti dva muži měli pro sebe slabost – Will, skutečný dobrodruh, patřil k lidem, kteří plány uskutečňují, a Eliot, skutečný politik, patřil k lidem, kteří ostatní přesvědčují, aby plány realizovali. Jednou ráno v buši učinil Eliot mému prastrýci lákavý návrh: Pokud dokáže do Keni přivést dvacet rodin, guvernér jim vyhradí půdu, na níž se mohou usadit. Právě ten týden obdržel Eliot od úřadů z domova nařízení, aby urychlil rozvoj kolonie, postaral se o prodloužení jediné železniční trati za Nairobi a získal bílé osadníky, aby rozhýbal obchod a tím pomohl k získání dalších prostředků pro budování železnice. Britská vláda zde investovala už kolem pěti milionů liber a chtěla vidět nějaké výsledky, a to co nejdříve.

Důvodem zájmu Británie o východní Afriku nebyla vlastně samotná Keňa. Šlo o Ugandu, kde pramení Nil. Vláda chtěla zamezit Němcům a Francouzům v přístupu k Suezskému kanálu, protože tudy vedla britská obchodní trasa do Indie, drahokamu na koruně impéria. Stavba železnice byla obrovským počinem; práce se ujaly tisíce sikhů, kteří připluli z Indie. Trať se vinula přes různé oblasti Keni od přístavního města Mombasa přes nehostinnou buš až na otevřené travnaté pláně, které původně sloužily Masajům jako pastviny. Masajové bývali nejpočetnějším místním kmenem, ale na konci prvního desetiletí dvacátého století jejich populace silně prořídla následkem neštovic.

Prastrýček Will byl keňskou buší okouzlený; představa, že by v té nádherné zemi mohl žít, ho uchvátila natolik, že přerušil loveckou výpravu a vrátil se domů s odhodláním získat rodiny, které Eliot požadoval. Nemusel se rozhlížet příliš daleko, měl velice početnou rodinu. Zplodil se třemi manželkami sedmnáct dětí, ty měly další potomky. Nadšený a uchvácený touto novou možností přesvědčil některé členy blízké rodiny, aby s ním odjeli. Potom se obrátil na svoji sestru – moji prababičku Aggettovou. Se svým manželem a osmi dětmi byla dokonalým objektem. Pradědečkovi Aggettovi se tou dobou příliš nedařilo. Našel zálibu v alkoholu a hazardních hrách a bohužel se spojil s ředitelem místní banky, který si počkal, až bylo jeho konto hodně přečerpané. Pradědeček se ocitl až po uši v dluzích. Kdysi prosperující rodinnou farmu a domov ve Východním Kapsku museli prodat – pradědečkovy slabosti vytrestaly celou rodinu. Sice se mu blížila šedesátka, ale byl odhodlaný napravit pošramocenou pověst a začít nový život. Will mu tuto možnost nabízel, proto vděčně souhlasil.

Nejstarší dcera Aggettových Ellen Margaret brzy po svatbě ovdověla. Zůstala sama s dvěma malými syny, Stanleym a Bryanem, a nakonec se vrátila zpátky k mým praprarodičům. Ellen byla velice odvážná mladá žena, vynikala pevnou vůlí a odhodláním, dobrodružství ji lákalo. Ukázalo se, že toto rozhodnutí ovlivnilo i mě: Ellen je moje babička, její tehdy sedmiletý syn Bryan je můj otec.

Will dokázal být velice přesvědčivý, při jeho barvitém líčení Keni ožívala tamní krajina, lidé i zvířata. On viděl Keňu jako zemi zaslíbenou, představa života na takovém místě pro něho byla pozváním do ráje. Stačilo mu několik měsíců a opravdu přesvědčil dvacet rodin, aby opustily Východní Kapsko a odešly do neznámého vnitrozemí východní Afriky, kde začnou nový život. Ti lidé byli všichni potomci dobrodruhů – vynikali klidem a odvahou a milovali Afriku. Schopnost opustit pohodlí, přežít a vybudovat si nový život měli v krvi. Naslouchali vyprávění svých rodičů o náročných cestách do neznámých končin a toužili zažít něco podobného na vlastní kůži. Kdyby to bylo možné, hrozně ráda bych si vyslechla, co se tehdy před léty probíralo na Willových legendárních plánovacích setkáních. Pro nás je v době snadného cestování, kdy můžeme pořídit téměř všechno potřebné kdekoli na světě, nepředstavitelné, jak propracované plánování taková cesta vyžadovala. Ačkoli Mombasa, kam měli doplout, byla známým přístavem a železnice vedla až do Nairobi, cestovatelé museli být ve všech ohledech soběstační. Cestou nebude nic, co by jim mohlo pomoct – žádné upravené cesty, obchody, lékaři, zubaři nebo drogerie. Budou odkázáni jen sami na sebe, budou se muset postarat o sebe a své děti i o dobytek tak, aby všichni ve zdraví přežili.

Skutečně nešlo o malé zásoby. Až – pokud se jim to podaří – dorazí na místo, budou potřebovat základ chovného stáda, zemědělské potřeby, osivo, nářadí, nábytek, a ze všeho nejvíc zbraně a střelivo, aby sebe a svůj majetek ochránili. Ženy se rozhodovaly, co nejdůležitějšího vzít z vybavení domácnosti – nádobí, přikrývky, povlečení, látky, šicí potřeby, léky, oblečení a toaletní potřeby. Nezměrnou cenu mělo dědictví po jejich předcích – hustě psané praktické poznámky o tom, jak vyrobit mýdlo a svíčky, jak konzervovat jídlo, jak vyrábět oblečení, jak vzdělávat děti, jak používat bylinky, různé bobule a divoké rostliny pro prevenci a léčení nemocí, jak se vypořádat s výkyvy nálad a depresemi. Ženy byly tehdy skvělými kuchařkami, zručnými švadlenami, byly zocelené a zvyklé na těžkou práci, ale pro rodiny, které se k cestě rozhodly, šlo o drsný začátek nového života a další velkou zkoušku.

Konečně přišel den, kdy byly přípravy dokončeny. Cesta zpátky už nevedla. V přístavu Port Elizabeth na východním pobřeží Jižní Afriky byla připravena německá loď Adolf Woermann, která se chystala pojmout rodiny a jejich majetek. A opravdu toho nebylo málo! Naložená loď musela vypadat – a také znít – jako pověstná Noemova archa. Představuji si svoji prababičku a její malé děti, jak jsou na palubě obklopeni nejrůznějšími zvířaty: nejlepším dobytkem, tažnými voly, jezdeckými koňmi, ovcemi, kozami, slepicemi, kachnami, husami i krůtami, nejrůznějšími domácími zvířaty, také velkými vozy, zemědělskými stroji, cennými kusy starého nábytku, bednami knih, lahví, džbánů, šicími stroji. Tehdy se skutečně nedalo cestovat nalehko!

Moje děti i vnoučata jsou tady dnes zakořenění, stali se součástí této země, takže mě hluboce dojímá už jen pouhá představa chvíle, kdy loď pomalu vyplouvala z přístavu a všichni na palubě v slzách mávali těm, kdo zůstali na břehu. Nikdo nevěděl, co jim budoucnost v nové zemi přinese. Museli si být vědomi velkého nebezpečí, které na ně čeká. Bylo jim také jasné, že pro starší členy rodiny je to poslední rozloučení, zřejmě už se domů nikdy nevrátí. Muselo vyžadovat nezměrnou odvahu, zvlášť od žen, aby se vydaly se svými dětmi na tak riskantní cestu do neznáma.

Loď Adolf Woermann plula dva měsíce. Cesta neprobíhala bez potíží, prostory byly stísněné, zvířata trpěla nemocemi a hynula. Když ale nakonec za rozbřesku vplouvali do přístavu v Mombase, muselo to vypadat jako příjezd do země zaslíbené. Dospělí přenášeli věci z lodi na molo, děti nadšeně pobíhaly kolem a horko a vysoká vlhkost jim vůbec nevadily. Mombasa byla živé, hlučné místo, hýřila všemi barvami zboží arabských a indických obchodníků, vonělo tu koření, parfémy i exotická jídla. Ulice lemovaly bíle kvetoucí plumérie a kokosové palmy. Když se slunce chýlilo k západu, přišla chvíle na odpočinek a jídlo ve staré části města.

Před začátkem cesty do vnitrozemí bylo potřeba opatřit všechen dobytek obaly z juty, zvířatům zůstávaly jen malé otvory na oči a nos. Cesta povede přes oblast, kde se daří mouchám tse-tse. Tuto hrozivě nehostinnou, vyprahlou oblast známou jako poušť Taru popsal v sedmdesátých letech devatenáctého století skotský cestovatel Joseph Thomson jako „tajuplnou a děsivou… strašidelnou a plnou smutku, jako by tam panovala smrt a bezútěšnost“. Jediné kousnutí nakažené mouchy mohlo způsobit katastrofu, přenášela na dobytek smrtelnou spavou nemoc, na kterou v té době neexistoval žádný lék. O několik let dříve tak pomřela většina dobytka, který se používal na převážení materiálu při budování železnice. Lidé se pak poučili. Muselo trvat celé dny, než se nastřihala potřebná juta a ovinula kolem zvířat. Jistě to nebyla záviděníhodná práce.

Jakmile byl dobytek ve vlaku a povedlo se naložit i všechny ostatní věci, mohla začít další část cesty. Nicméně komplikované byly i přípravy vlaku, aby mohl vyrazit. V těch dobách byly parní lokomotivy závislé na zásobách dřeva a vody. V Mombase neexistoval vodovod, takže se voda vytahovala z téměř třicet metrů hlubokých studní, nebo se pumpovala z šest kilometrů vzdálené řeky. Odjezd vlaku byl opravdu velkou událostí. Jako dítě jsem zálibně poslouchala otce, když mně, bratrovi a sestrám vyprávěl příběh o tom, jak naše rodina přišla do Keni. Zvlášť ráda jsem měla vyprávění o cestě samotné. Dodneška dokážu zavřít oči a v duchu se přenést mezi své předky, cítím nápor očekávání, které museli prožívat, když vlak vyrazil z Mombasy. Zvlášť matky musely mít značné obavy. Trať byla postavená teprve nedávno, nepochybně se tedy cestující museli bát při přejíždění vratkých dřevěných mostů, přes které vlak zdolával hluboké průrvy. Všichni dospělí věděli o hrozném neštěstí, při němž v roce 1898 zahynulo asi padesát indických a afrických dělníků při stavbě mostu přes řeku Tsavo. Právě díky tomuto incidentu se lvům v oblasti začalo říkat „lidožrouti od řeky Tsavo“. V méně odolných členech mé rodiny to muselo budit strach.

Moje zkušenosti ze života v Keni jsou zcela odlišné od toho, co prožívali mí předkové, ale když se na své cestě první ráno probudili, uviděli stejně úchvatný východ slunce zbarvený do nejrůznějších odstínů rudé, růžové, rezavé a zlaté, jaký vídám dnes já. Jejich unavené oči lemované červeným prachem buše zíraly se stejným údivem, i oni byli uhranuti pohledem na nekonečné pláně Athi. Při pohledu z okénka se před nimi rozprostírala nádherná příroda – záplava divokých zvířat, zeber, antilop, gazel, žiraf, obrovská stáda buvolů, a dokonce i nosorožců. Děti uváděla v nadšení proměnlivost krajiny, cestou viděly výjevy, které si vůbec nedokázaly představit. Podél trati se povalovali pod osamělými stromy sytí lvi, strojvedoucí zpomalil nebo i zastavil, aby cestujícím dopřál důkladnější pohled. Prastrýček Will a ostatní trávili velkou část cesty na plošině v přední části lokomotivy, aby měli na míjející stáda lepší výhled. Prastrýček Will jako náruživý lovec nechal nesčetněkrát zastavit vlak a vydal se na lov, když zahlédl blízko trati nějakou zajímavou trofej. Vlak čekal na návrat lovců, ostatní cestující se zpoždění nijak nebránili – zážitkem pro ně bylo sledovat lov z povzdálí.

Mí předkové stříleli zvířata bez zábran. Pro nás – kteří žijeme dnes v úplně jiné éře, jsme si vědomi úbytku divokých zvířat a považujeme za zážitek jen je sledovat v jejich přirozeném prostředí a vnímáme jejich chování jinak – je obtížné to pochopit, ale v době, kdy se na mapě Keni nacházelo mnoho prázdných míst, za obzorem se vynořovaly další a další nedotčené pláně zalité sluncem a porostlé zlatavou trávou, zalesněné oblasti, bujně zelená údolí a křišťálově čistá voda, bylo všechno jinak. Všude pobíhala divoká zvířata v tak neuvěřitelném množství, že pro ty, kdo to nezažili, je těžké si to jen představit. Tehdy nikoho vůbec nenapadlo, že by se mohla stáda zmenšit, natož zvířata úplně vyhubit.

Když vlak dojel do Nairobi, cestující museli vystoupit a absolvovat potřebné administrativní formality. Potom následovaly přípravy na cestu do vnitrozemí. Nairobi byla původně pastevecká oblast obydlená Masaji. Město bylo založeno v roce 1899 jako zásobovací místo pro železnici do Ugandy. O několik let později se stalo hlavním městem britského Východoafrického protektorátu. V roce 1907 se město přestavovalo, populaci zdecimovala epidemie moru. Když tam dorazila moje rodina, byl to stále ještě jen shluk přístřešků, chatrčí a indických obchodů, osadou procházela cesta pro vozy známá jako Government Road. Většina staveb se budovala na pilotech, aby nehrozilo propadnutí do bažin. Všude pronikal prach – pokrýval úplně všechno včetně stromů. Městečko bylo ale rušné, bylo tu možné potkat indické dělníky na železnici, pouliční prodavače, rikši, bryčky tažené mulami osadníci byli uchváceni. Starší členové skupiny přes noc odpočívali v hotelu Norfolk s výhledem na mokřiny, kam v hojném počtu přicházela pít zvířata z plání. Pro prastrýčka Willa to bylo ideální místo. Nepatřil k těm, kdo by si nechali ujít jakoukoli příležitost, takže už první večer odložil skleničku na verandě hotelu a vyrazil ulovit zvíře, které zahlédl. Další večer nemusel ani nikam chodit, trofej získal přímo z verandy.

Jakmile byly volské povozy naložené a připravené, rodina se chystala vyrazit do vnitrozemí. Oblečeni do pevných khaki oděvů, ženy ve šněrovačkách a punčochách, hlavy chráněné těžkými tropickými přilbami, se s pocitem nervozity vydali na cestu. Vládou přidělených deset tisíc hektarů nedotčeného buše představovalo sice velkorysé gesto, ale nejistotu vzbuzovala poloha těchto pozemků v oblasti Narok uprostřed masajského území. Osadníci ale nemuseli mít obavy. Masajové si sice za šest set let pobytu ve východní Africe vybudovali pověst nebezpečných bojovníků, ale jejich šaman Mbatian jim poradil, aby se nestavěli proti příchodu bílých lidí ani železného hada, jehož příchod se zjevil jedné z dívek ve snu. Ukázalo se, že největší nebezpečí pro začátky osadníků v nové zemi představovala divoká zvěř.

Cesta trvala několik měsíců. Neexistovaly žádné cesty, jen stezky, které zůstávaly v hustém porostu po vozech jedoucích za zvěří. Všude poletovaly mouchy, doprovázející pasoucí se stáda, které sedaly na obličej, a i přes těžké, teplé oblečení se úplně všude dostával prach, i do očí, do krku a do plic, děti trpěly záchvaty kašle. Projíždění oblastmi obydlenými místními kmeny, z nichž většina ještě neviděla bělocha, přinášelo zajímavé situace. Ženy často pištěly, když se konvoj přiblížil, muži se shromažďovali ozbrojeni klacky, luky a šípy a oštěpy. Nebylo nijak výjimečné, že vrhali oštěpy na vozy. Prastrýček Will ale statečně vystoupil kupředu a uklidňujícími gesty situaci vyřešil. Všudypřítomné nebezpečí představovaly šelmy, ačkoli většinou poskytoval pohled na množství volně žijící zvěře vítané rozptýlení. Do Velké příkopové propadliny sestupovali osadníci po cestě vypálené předešlými průzkumníky. Vinula se hustými lesy, pokračovala dolů po strmém svahu do průrvy a potom na otevřenou savanu na dně údolí. Nad průzračnými jezery se tyčily dvě sopky, Longonot a Suswa. Západní stěna propadliny tvořila hrozivé pozadí pro ty, kdo si měli proklestit cestu, aby se dostali do cíle své cesty.

Cestou se ale otevíral osadníkům pohled na nevídanou krásu. Projížděli chladnými, zastíněnými lesy na bujně zelené mýtiny zalité sluncem a stále zjišťovali, jak rozmanitá je tu krajina. Na každém kroku objevovali nové rostliny a květiny nevídané krásy – orchideje, gladioly, ibišky i obrovské lobelky, které se tyčily do sedmimetrové výšky. Poletovali tu i nevídaní ptáci nejrůznějších druhů: obrovská hejna padesáti i víc pštrosů, modročerně zářiví špačci, jiní byli zbarveni duhově, i výrazně barevní strdimilové. Z odlehlých vesnic se vznášel pronikavý pach dobytka i vůně pečeného masa. Místní lidé měli na sobě látky jasných barev a zdobili se korálky. Ozýval se hovor i hýkání oslů. Masajové se oblékali do jasně červených přikrývek, vlasy měli zapletené, prodloužené vlnou a zbarvené červenou hlinkou, tou si barvili i tělo. Korálkové ozdoby měli na nohou, na rukou, protahovaly jim ušní lalůčky. Při pohledu na zářivé hroty oštěpů a dýk nevycházely děti z údivu.

Můj otec se na cestu dobře pamatoval. Nikdy mě neomrzelo poslouchat jeho vyprávění o stádech nejrůznější zvěře, která se rozestupovala, aby mohla karavana projet, a vzápětí se za nimi cesta znovu zavřela. Dunění kopyt a hlasy zvířat představovaly tep této nové krajiny. Tatínek zkoušel napodobit vrkání holubů a řev lvů, při kterém tuhla krev v žilách. Maso k jídlu nebyl nikdy problém, téměř denně vyráželi muži lovit lvy. V noci bylo nutné držet hlídky proti lvům, hyenám a leopardům, kteří měli zálusk na drahocenný dobytek osadníků. Všechny děti rády sledovaly Willa, jak se hnal na koni po otevřené planině vedle antilopy losí nebo žirafy, aby zjistil, jestli je kůň rychlejší.

To ovšem byly bezstarostné vzpomínky mého otce, který byl tehdy ještě malý. Pro dospělé byla cesta složitější, den co den, často i každou hodinu museli řešit nějaký problém. Postup hustě zalesněnými svahy Mau směrem k Naroku probíhal úmorně pomalu, osadníci museli prosekávat vozům cestu změtí téměř neproniknutelné vegetace, využít mohli jen úzké sloní stezky. Každý večer těsně předtím, než se snesla tma, stavěly ženy tábor a muži museli vztyčit kolem tábora ohradu z větví trnitých keřů, aby v noci ochránili dobytek. Když se konečně přiblížili k Naroku, museli ještě přejít přes Uaso Nyiro. Dnes je to pouhý potůček, ale tehdy to byla hluboká, široká a bouřlivá řeka. Jediný způsob, jak se dalo dostat na druhý břeh, bylo přeplavit zvířata i vozy. Tehdy to nebylo nic jednoduchého. Osadníci byli ale odhodlaní a schopní, nakonec se po dlouhých čtyřech měsících cesty dostali do cíle. Skupina prastrýčka Willa se usadila nedaleko jezera Elmenteita, zatímco Aggettovi pokračovali do Naroku. To byl zárodek města, malé obchodní a administrativní středisko, ale jejich pozemky ležely ještě dál za řekou.

Když přijeli, nečekalo je samozřejmě na místě vůbec nic. Je těžké si to jen představit – cestovat několik měsíců v nepředstavitelných podmínkách, vézt s sebou všechen svůj majetek a nakonec dojet na místo, kde ale není nic jiného než divočina. Často jsem přemýšlela, jak vlastně zjistili, že se dostali na to pravé místo. Postavili chatrče z trávy, aby měli přechodně kde žít, vytvořili ohrady z ostnatých keřů k ochraně dobytka. Muži potom měli před sebou velmi obtížný úkol zúrodnit půdu. Trvalo dlouho, než si mohli postavit stálé obydlí a vytvořit nějaký řád. Poloha jejich pozemků ale způsobila, že rodina Aggettových se rozdělila a nemohli si pomáhat tak, jak by si přáli. Pro mého pradědečka to byla opravdu velice těžká doba. Bylo mu padesát devět, nebyl už v nejlepší kondici na tak těžkou práci. Pokud osadníci doufali, že jim Masajové pomohou, spletli se – tradičně u Masajů náleží tělesné práce ženám, úkolem mužů je chránit dobytek. Ale nechovali se nepřátelsky, tiše přihlíželi a zvědavě zkoumali zvyky nově příchozích. Odvaha a houževnatost mého dědečka na ně ale udělaly velký dojem. To byly vlastnosti, kterých si velice cenili.

Dnes nás stresuje, když máme nejbližší obchod dál než půlhodinu jízdy, ale já si obvykle v takové chvíli vzpomenu na prababičku Aggettovou, která to měla opravdu těžké. Nejbližší obchod byl v Kijabe – šest dní cesty povozem. Na řadu přišly staré rodinné recepty a návody, mezi péčí o zvířata a denním i nočním bojem se šelmami a dravci, kteří se snažili uchvátit všechno, co se pohnulo, se starala i o domácnost. Vyráběla si mýdlo z másla, které stloukala, pštrosích vajec, které sbírala na pláních, a louhu, který si přivezla s sebou. Svíčky dělala z tuku divokých zvířat, který přidávala k loji a lila ke knotu do dutého válce. Z divokých bylinek smíchaných s včelím voskem připravovala i masti. Maso se prosolilo a sušilo na slunci, divoké plody z buše se zavařovaly. Pracovala neúnavně, ačkoli už jí bylo téměř šedesát. Všichni členové rodiny museli na nějakou dobu soustředit všechny své dušení i tělesné síly na vytvoření nového života. George, jeden z Aggettových synů, trávil hodně času s Masaji, brzy se naučil jejich jazyk a seznámil se s jejich způsobem života. Moje prababička – místní masajské ženy byly fascinované jejími dlouhými, hustými vlasy – si brzy získala v širokém okolí pověst léčitelky. Masajové jí důvěřovali natolik, že léčila i jejich nemocné a zraněné, většinou se jednalo o rány po zásahu oštěpem, potrhání od lvů a kožní a oční infekce. Její tajné léky spočívaly v kombinaci petroleje a plísně ze ztvrdlého kravského trusu, používala i bylinné tinktury, jejichž receptury se předávaly z generace na generaci.

Když se rytmus života trochu ustálil, rodina zažívala chvíle uspokojení z toho, že přežili a mohou se spolehnout jeden na druhého. Velkou radost jim působila krása okolí: široká otevřená krajina, jasně modré nebe a nepřeberné množství volně žijící zvěře. Ale extrémně náročný každodenní život v buši byl únavný a neúprosný. Farmaření představovalo systém pokusů a omylů. Afrika byla pro první osadníky velkou záhadou. Půda vypadala na první pohled velice úrodně, ale pro pěstování některých plodin jí chyběly minerální látky. Nadmořská výška a krátký den na rovníku ovlivňovaly růst, deště působily buď nadbytek úrody, nebo hladomor. Buď pršelo příliš, nebo málo – často všechno v okolí zničily přívalové deště a krupobití. Dobytek sužovaly neznámé nemoci, potíže působila volně žijící zvěř, ale i nálety kobylek a útoky housenek, které dokázaly úrodu úplně zničit.

Stárnoucí pradědeček prožíval krušné chvíle. Jednou se vypravil na vyjížďku na své oblíbené klisně Princess, vedl s sebou i druhou klisnu Daisy, která se potřebovala projet. Uvázal Princess ve stínu pod velkými stromy, lemujícími břeh řeky Uaso Nyiro, Daisy nechal volně pobíhat, byl si jistý, že se od druhé klisny nikam nevzdálí. Potom odešel k zavlažovacímu kanálu, který už dosahoval docela daleko od řeky. Kopal ho už nějakou dobu, pokoušel se tak přivést vodu z řeky do zeleninové zahrady. Ten den se vrátil za soumraku, byl hrozně unavený, a ke své hrůze spatřil, jak jeho milovanou Princess požírá lev, nakloněný nad svým úlovkem, zatímco Daisy nervózně krouží kolem útočníka v nebezpečné blízkosti. Právě ten den pradědeček porušil své pravidlo a nevzal si s sebou pušku, takže mu nezbývalo nic jiného, než se pokusit druhého koně chytit.

Lev se mezitím začal chovat stále rozezleněji, nebezpečně vrčel a výhružně mával ocasem a sledoval každý pradědečkův pohyb zuřivým pohledem. Pradědečkovi se zdálo, jako by se zastavil čas, když se snažil, aby Daisy chvíli postála a on mohl naskočit. Nakonec přišla rozhodující chvíle. Teď, nebo nikdy. Vrhl se k ní a nějakým způsobem – vlastně ani nevěděl jak – se mu podařilo dostat koni na hřbet. Zabořil kobylce paty do slabin a vyrazili. V tu chvíli lev zařval a Daisy se podařilo dlouhým skokem uniknout jeho čelistem.

Ten večer se domů vrátil jako unavený, otřesený a zlomený starý člověk. Miloval Princess tak, jak dokáže mít člověk rád zvíře, na které plně spoléhá. Kobylka ho spolehlivě nosila tisíce kilometrů v Jižní Africe i v Keni, vytvořilo se mezi nimi pevné pouto a hluboké porozumění. Poprvé si přiznal, že je poražený a že už se s nepřekonatelnými okolnostmi prát nedokáže. Mám podezření, že si v tu chvíli přál, aby z Jižní Afriky nikdy neodešel. Ten večer s prababičkou Aggettovou téměř nezahmouřili oka, probírali svou složitou situaci a následující den ráno se rozhodli. Na tomto místě nemohou zůstat, budou se muset přestěhovat. Příštího dne pradědeček Aggett osedlal Daisy a vyrazil do Nairobi, aby se poradil s guvernérem.

Úřadům mezitím došlo, že izolovanou, a tím pádem zranitelnou skupinu bílých osadníků na masajském území budou muset přestěhovat jinam, a začala jednání se stařešiny a náčelníky kmenů. Dohodli se, že Masajové z celé Keni se přemístí do okolí Naroku, aby byli usazeni na jednom místě co nejdál od svých nepřátel Kikujů. Když pradědeček dorazil do Nairobi, bylo už rozhodnuto, že jeho rodina se z masajského území přestěhuje, úřady jim nabídly náhradní pozemky na náhorní plošině Laikipia. Bylo to území vhodné pro chov dobytka, žilo tu velké množství divoké zvěře stejně jako na planinách Athi a v masajském Naroku.

Rodina tak znovu naložila všechno na vozy a vydala se na cestu. Kráčeli zpátky ve svých stopách i s tím, co se jim zachovalo z dobytka. Ve stejné době se Masajové žijící na náhorní plošině Laikipia vydali na přesun dolů do Velké příkopové propadliny. V čele kráčely tisíce bojovníků v plné zbroji, s nimi asi sto tisíc kusů dobytka, půl milionu ovcí a stovky naložených oslů. Děti, ženy a staří lidé kráčeli pomalu vedle oslů, kteří nesli na hřbetě jejich majetek, vzadu uzavírala konvoj další skupina bojovníků. Na všechno dohlíželi příslušníci Královských afrických střelců pro případ, že by se bojovníci odklonili z trasy. Musel to být nezapomenutelný pohled. Tento exodus Masajů z náhorní plošiny do Naroku probíhal ve stejné době, kdy se většina rodiny Aggettových přemisťovala na náhorní planinu Laikipia.

Mladší členové rodiny byli nadšení, těšili se, jak se usadí na nových pozemcích, ale praprarodiče byli už fyzicky i duševně vyčerpaní, posledních několik let pro ně bylo velice náročných, proto se usadili na malém pozemku asi deset kilometrů od městečka Naivasha na břehu jezera. Vytvořili si tam domov, který se stal přívětivým a pohostinným místem pro zbytek široké rodiny, dětem nabízel volnost pro toulky po pláních na břehu jezera, které bylo už součástí Velké příkopové propadliny.

Můj otec Bryan mezitím vyrůstal v Nairobi. Jeho život se trochu změnil po příchodu dvou mladších nevlastních sourozenců Freda a Harryho. Jeho matka Ellen, která ovdověla, když byl Bryan ještě hodně malý, se provdala za Ernesta Nye Charta. Založila v hotelu Grand v Nairobi první restauraci s grilovanými pokrmy, potom se s Ernestem ujali řízení celého hotelu a mezi místními podnikateli byli velice úspěšní. Přes počáteční obtíže se i strýčkové a tety mého otce usazovali a úspěšně se v nové domovině prosadili. Zakládali profesionální lovecké skupiny, farmy s chovem dobytka, hotely, dopravní i obchodní firmy. Bryan se bezstarostně pohyboval mezi jednotlivými členy své početné rodiny, navštěvoval své tety, strýce a spoustu bratranců a sestřenic. Vychutnával si pohostinnost na každé návštěvě, patřil k velmi oblíbeným členům rodiny.

Můj otec byl jedním z prvních dvou maturantů, kteří dělali – a úspěšně složili – zkoušku na Cambridgeskou univerzitu. Jeho vzdělání mu dost možná zachránilo během první světové války život, protože byl pověřen prací v kanceláři a nemusel bojovat na frontě. Nicméně jako tisíce ostatních dostal nebezpečnou španělskou chřipku a vrátil se domů. Prababička Aggettová se o něho starala, úplně ho vyléčila, a když znovu nabyl sil, jeden z jeho strýců mu nabídl práci. Strýček Boyce, jeden z odvážných osadníků, měl mnoho želízek v ohni – provozoval obchod s usněmi a kožešinami, organizoval safari, měl nedaleko Naroku obchod a ještě několik farem. Můj otec byl velice praktický a právě při organizování safari se dobře uplatnil. V té době se vyjíždělo do buše až na šest týdnů, Bryan dokázal klientům připravit nezapomenutelné zážitky.

Babička Ellen byla ale velice ctižádostivá, měla se synem větší plány a nesouhlasila s tím, aby pobíhal mezi lvy. Vybízela ho, aby investoval do dobytka. Bryan byl vždycky poslušný, proto svých sto liber, které si ušetřil v armádě, utratil za osm krav a tři telata. Dobytek ustájil u praprarodičů a rozhlížel se po nějaké vhodné půdě. Do Keni přijíždělo po první světové válce stále víc osadníků, když se sem stěhovali v rámci programů na osidlování země vojáci propuštění z armády. Můj otec a jeho bratr Stan se do programu chtěli dostat dřív, než bude konkurence příliš silná. Bryan se Stanem hospodařili rozumně, seli v příhodnou dobu, hledali nové způsoby, jak snížit riziko. Nicméně věci se nevyvíjely přesně podle jejich plánů – aby trápení nebylo málo, v době sklizně na zúrodněné půdě jim všechno shořelo. Bryan si znovu našel práci u jednoho ze svých strýců, tentokrát lovil buvoly na kůže. Ellen znovu naznačila nespokojenost, tentokrát přesvědčila Bryana, že potřebuje nové podněty, a odeslala ho do Jižní Afriky.

Bryanovi to ani v nejmenším nevadilo, protože jeho bratra Stana už tam matka poslala a ten referoval o nádherných a žádoucích místních ženách. Právě tam se můj otec seznámil s Marjorie Webbovou, štíhlou a nádherně oblékanou mladou dámou. Okamžitě ho uchvátila, zamiloval se do jejího půvabu a krásných blonďatých kadeří. Jeho city byly opětované, Marjorie řekla svým kamarádkám, že to byla láska na první pohled. Na konci jeho pobytu byly k hrůze jejích rodičů Marjorie a Bryan jeden do druhého tak zamilovaní, že se chtěli vzít. Její otec měl ale proti rodině Aggettových výhrady, považoval je za nekulturní, drsné a panovačné. Netěšila ho představa, že by jeho dcera strávila zbytek života v nejčernější Africe, a ačkoli měl Bryana rád – měl ho rád každý –, nepovažoval ho pro svoji dceru za dost dobrou partii. Byl ale chytrý, bylo mu jasné, že zakazovat jim vztah by nikam nevedlo, proto zaplatil Marjorii cestu do Keni, aby Bryana doprovázela na zpáteční cestě a několik měsíců zažila tamní život na vlastní kůži.

Jenomže Marjorie se do Keni zamilovala. Uchvátila ji její velkolepá krása i rozmanitost přírody. Vrátila se do Jižní Afriky s ještě silnějším odhodláním se za Bryana provdat. Mému otci se díky tomu úplně změnil život. Následující dva roky pracoval jako nikdy předtím, hnaný láskou nakonec koupil tři sta šedesát hektarů půdy nedaleko Gilgilu. Z kamene z místního lomu a cedrového dřeva postavil dům. Vybudoval na farmě pilu a založil firmu na zpracování dřeva. Plný naděje do budoucnosti pojmenoval farmu L’Esperance. Když se Dick Webb dozvěděl o tom, čeho Bryan dosáhl, bylo mu jasné, že dceři už dál bránit nemůže.

Dva roky po jejich prvním setkání se Marjorie rozechvěle vydala z jihoafrického přístavu East London na cestu za Bryanem. Jakmile ho zahlédla na molu v Mombase, jak dychtivě zkoumá tváře cestujících na palubě, okamžitě jí bylo jasné, že se rozhodla správně. Cesta do vnitrozemí byla nádherná, těšilo je vědomí, že stráví zbytek života spolu. Marjorie nikdy nezapomněla na chvíli, kdy přijela na farmu, na vůni cedrového oleje v dřevem obloženém domě, který pro ni můj otec postavil a zařídil.

Svatba se stala oslavou radosti. Ze široka daleka se sjela rodina Aggettových, slavilo se několik dnů. Marjorii okamžitě všichni přijali, dokonce i Ellen se s ní téměř smířila, mladá žena dobře zapadla do života na farmě. Byla schopná hospodyně, navíc výtvarně nadaná, dům díky ní rozkvetl. Také později založila zahradu, která se postupně stala jednou z nejkrásnějších v oblasti. Marjorie byla půvabnou hostitelkou, spolu s Bryanem přijímali členy rodiny i přátele, farma se naplnila životem a smíchem. Rok po svatbě v roce 1930 přišel na svět jejich jediný syn Peter, o osmnáct měsíců později dcera Sheila. Po dalších třech letech, v červnu 1934, jsem se narodila já. O další čtyři roky později moje mladší sestra Betty. Do té doby vybudoval otec dům pro svoji matku Ellen –v rodině se jí říkalo babička Chartová –a další pro tchána a tchýni, babičku a dědu Webbovy, necelých deset kilometrů od našeho domu. Rozhodli se, že chtějí být blíž vnoučatům, a přestěhovali se z Jižní Afriky. Naše rodina tak byla kompletní.

Téměř třicet let po odchodu z Východního Kapska někteří členové původní výpravy zemřeli – prastrýček Will, pradědeček a prababička Aggettovi a další. V době, kdy už byli staří a odcházeli, jsem byla ještě příliš malá, takže si na ně vlastně nevzpomínám, ale navždy mě bude přitahovat jejich bojovnost a odhodlání, oběti, které byli ochotni přinášet, aby zajistili podmínky pro další generace rodiny. Díky nim byla moje nejbližší rodina natolik zaopatřená, že mohla zapustit kořeny a mohla si dopřát pocit, že do téhle země patří.

2. Dětství

„Ó Pane lásky a vlídnosti,

který jsi dal vzniknout nádherné zemi a všem stvořením,

která po ní chodí a poletují nad ní, k velebení své slávy.

Budu ti do posledního dne děkovat,

že jsi mě poslal mezi ně.“

Svatý František z Assisi

Moje celoživotní láska ke zvířatům začala u kočky a jejích koťat. Maminka mi vyprávěla, že jsem byla velice zvídavé dítě, stále v pohybu, pořád se kolem mě něco dělo. Abych nerušila bratra a sestru při výuce, posadila mě maminka do krabice pro kočky, na jediné místo, kde jsem byla zaručeně hodná a potichu. Později mi řekla: „Vydrželas tam celé hodiny, dumlala sis palec a na klíně jsi hladila kotě.“ Tehdy jsem byla teprve batole.

Zvířata byla všude kolem, jejich zvuky, vůně a chování byly nedílnou součástí každodenního života na farmě. Jakmile jsem se naučila chodit, vybatolila jsem se za dům a hrnula se do ohrady pro slepice, kde jsem mohla pozorovat malá, čerstvě vylíhnutá kuřátka. Milovala jsem jejich hebkost, tiché pípání, neustále jsem na ně volala. Žila jsem v samozřejmosti, že když se jde na procházku do lesa, člověka provází spousta lidí a zvířat. Odcházeli jsme z domova s maminkou, tátou, bratrem a sestrami, doprovázeli nás všichni naši psi, impala Bob, voduška Daisy a Ricky-Ticky-Tavey, malá hnědá zakrslá promyka, která vždycky běžela v čele. Všichni jsme ji měli moc rádi, byla úžasný mazlíček, neustále čilá a zvědavá. Promyky jsou masožravé a milují vejce, která si odnášejí na strom nebo někam na skálu a kutálejí je mezi zadníma nohama, aby je rozbily. My jsme Ricky-Ticky-Taveyho zlobili, když jsme mu místo vajíčka dali pingpongový míček. Dohánělo ho to k šílenství, protože ho nemohl rozbít, a vztekle na nás vrčel. Obvykle ale přátelsky štěbetal a pískal, když se vypravil hledat něco k snědku: hmyz, drobné plazy a hlodavce. Měl malá ouška, dlouhý ocas a krátké nohy, byl velice společenský a s radostí se vrhal do všeho, co jsme dělali. Rádi jsme ho nosili pod svetrem, aby se zahřál.

Tyto každodenní výlety s rodinou a zvířaty se staly natolik pevnou součástí mého života, že jsem se ani jako maličká žádných zvířat nebála. Ukázalo se, že je znám lépe než vlastní stín. V rodině se vypráví, že když mi bylo asi šestnáct měsíců, bála jsem se, že se ke mně přilepilo něco tmavého a zlověstného, když jsem se jedno slunečné ráno batolila na verandu, následovaná vlastním stínem. Vyváděla jsem tak, že se seběhli všichni, kdo byli v domě. Maminka mě důkladně prohlédla, měla strach z jedovatých mravenců, pavouků, dívala se, jestli nemám někde hadí kousnutí, ale nenašla nic, co by mohlo být důvodem mého křiku. „Na lia bure. Brečí pro nic za nic!“ uklidňoval ji náš kikujský kuchař Sega. „Ukaž nám to, Bay,“ vybízel mě bratr. Bay mi říkali doma (bylo to zkrácené „baby“), dokud se nenarodila sestra Betty. Maminka mě postavila na zem a já rozechvěle ukázala na stín za sebou. Následoval výbuch smíchu, v němž byla směsice úlevy a veselí. „Ach, Bay. Tys nám dala! To je jenom tvůj stín,“ vyhrkla Sheila. Je to zvláštní, ale když jsem se poprvé zadívala na svůj stín, vrylo se mi to do paměti tak, že si dodnes vybavuji hrozný pocit paniky a strachu z neznámého.

Se sourozenci jsme si byli blízcí, v raném dětství jsme trávili dny společně, jeden druhému jsme se pletli do jeho her. Po většinu dne jsme byli venku. Myslím, že na světě neexistuje mnoho míst, která jsou tak nádherná jako Velká příkopová propadlina ve východní Africe. Vznikla při pohybech a zlomech zemské kůry před přibližně patnácti miliony lety. Říká se, že její obdoba by mohla existovat na jiné planetě, ale na Zemi nic podobného není, protože všechny ostatní příkopové průrvy srovnatelné velikosti jsou na dně oceánů. Je přibližně sedm tisíc dvě stě kilometrů dlouhá a v některých místech až osmdesát kilometrů široká. Africká část tohoto mohutného geologického zlomu vybíhá od Etiopské vrchoviny přes hornaté oblasti Keni a Tanzánie až na jih k hranicím s Mosambikem, kde se ztrácí. Je posetá vyhaslými i činnými sopkami a nádhernými alkalickými i sladkovodními jezery, k nimž nebylo z otcovy farmy daleko. Ta byla na jednom z výběžků východní stěny průrvy na úpatí horského hřebene Aberdare. Farma se nachází v nadmořské výšce něco málo přes dva tisíce tři sta metrů, takže je tam velice příjemná teplota: slunečné teplé dny a chladné noci.

Moje matka chovala stovky slepic, které zůstávaly během dopoledne v ohradách, aby snášely vajíčka na jednom místě a nevytvářely si tajná hnízdiště v buši. Jeden z chlapců měl za úkol nepustit drůbež do zahrady ani na zeleninové záhony, když je odpoledne vypustil z ohrad. Zahrada a místo před domem byly pro opeřené členy naší farmy zapovězené. Jiným z mých oblíbených míst byla malá, pletivem zakrytá ohrada pro slepice, kde kvočny seděly v malých přístřešcích na vejcích a čerstvě vylíhlá kuřátka a káčátka se batolila za svými matkami. Vydržela jsem ty miniaturní ochmýřené tvorečky pozorovat celé hodiny. V jiné malé ohradě nedaleko garáže jsme chovali angorské králíky, ty jsem měla také moc ráda. Kdykoli mě naštvali sourozenci, což se stávalo denně, rozběhla jsem se ke králíkům, kachnám, slepicím, kvočnám nebo ke kočce a jejím koťatům a užila si klidnou hodinku dvě v jejich vlídné společnosti.

Stejně jako většina koloniálních domů té doby měly místnosti na obou koncích domu velká symetrická arkýřová okna, otevřená do nádherné zahrady, byl z nich nádherný pohled, dalo se jimi vyjít na prostornou verandu. Nejraději jsem byla ve velkém obývacím pokoji. Stěny tam byly obložené leštěným cedrovým dřevem, visely tam obrazy s věrně namalovanými buvoly, lvy a osamělým sloním samcem. Závěsy i potahy měly stejný květinový vzor, místnost byla světlá a vzdušná, provoněná růžemi ze zahrady, které byly ve všech dostupných vázách a hýřily všemi barvami, jaké si člověk dokáže představit. Místo koberců ležely na podlaze leopardí kožešiny, kromě klavíru byl nejobdivovanějším předmětem v místnosti stůl z afrického týku, zhotovený z jednoho obrovského kusu dřeva. Rodiče ho dostali jako svatební dar. Pod okny lemovala stěnu odklopná lavice, pokrytá barevnými polštáři. Říkalo se jí hladomorna, protože to bylo ideální místo na ukládání věcí –v mém případě ale místo, kde jsem se schovávala před Sheilou, když jsem jí rozházela její domeček pro panenky.

Dalším z oblíbených míst v domě byla kuchyně, království kuchaře Sega. Často jsme se s Peterem potloukali u zadních dveří a snažili se vyloudit trochu jeho skvělého pokrmu irio, směsi šťouchaných brambor, špenátu, hrášku a kukuřice. Jako odměnu za drobnou pomoc nám dával ochutnat, ale když jsme našli odvahu, sebrali jsme mu trochu, když se nedíval. Kuchyně byla oddělená, bylo to opatření proti požáru, s domem byla spojená zastřešeným chodníkem. Dominoval jí velký sporák, který neustále polykal dřevo a na kterém, mezi hrnci s polévkou, hrnci, kde se vařily zbytky pro psy a slepice, seděly i kovové žehličky, které se používaly na prádlo. Z malého otevřeného okna byl výhled na dřevo, složené venku. Ženy domorodých zaměstnanců farmy přinášely jednou týdně na zádech náklad dřeva výměnou za kukuřičnou mouku a jeden hektar pozemku, který každá rodina mohla obdělávat a chovat na něm maximálně třicet koz a ovcí. Těmto malým políčkům se říkalo shamba, nebyla daleko od domu, nesl se z nich pokřik žen a dětí, vůně kouře a připravovaného jídla. U Kikujů tradičně nosily břemena ženy, takže nebylo nic zvláštního, když přinášely dřevo i nám. Obrovské náklady měly sepnuté koženými popruhy a upevněné na hlavě, kde zanechávaly hlubokou rýhu. Obvykle nesly na zádech ještě malé batole a vpředu v závěsné kapse z látky miminko, které kojily a kolem kterého se vznášela hejna much. Vždycky nás udivovalo, jakou tíhu dokážou tyto ženy na zádech unést, fascinovaly nás i jejich děti a miminka, které se od nás nechaly okukovat.

Během dne u nás doma bývalo rušno a často i hlučno. Kromě zvířat tu probíhaly i nekonečné hádky mezi babičkou Chartovou a dědou Webbem. Ellen z toho nebyla šťastná a kdykoli nás navštívila ve stejnou dobu jako oni, proháněla se domem jako tornádo, bouchala dveřmi a dávala najevo nespokojenost s pouhou jejich přítomností. Byla to vysoká statná žena, taková, jaké vytvářely impérium – hrozivá odvěká síla. Ani děda Webb nebyl žádná měkota a jeho zvrhlý smysl pro humor mu často působil potíže, zvlášť pokud byl přistižen – a to bylo často –, když sice přehnaně, ale výstižně, napodoboval záchvaty vzteku babičky Chartové. Dny potom míjely v mrazivém tichu, byl potřeba veškerý takt jemné babičky Webbové, aby situaci uklidnila. Jako děti jsme s vykulenýma očima sledovaly dospělé, jak na sebe křičí a jsou naštvaní. Jakmile se situace zdramatizovala, maminka se nás snažila uklidit z doslechu jejich hlasitých výměn názorů.

Rodiče pracovali velice těžce. Maminka, stejně jako ostatní ženy, které sem přesídlily z Východního Kapska, musela zvládat chod farmy i domácnosti. Nikdy se nezastavila, pečovala o všechna zvířata, včetně poměrně velkého množství prasat, na nichž závisela část našeho malého příjmu. Řídila chod domu i pomocníků, které jsme zaměstnávali, šila nám veškeré oblečení, každý den nás dvě hodiny učila, a k tomu všemu se starala i o potřebnou zeleninovou zahradu. Vždycky se ale chovala láskyplně, bývala mírná, snažila se najít si čas i na svou zálibu – malování a vytváření příjemného prostředí. Byla skvělá malířka, tvořila krásné nástěnné malby, takže na stěnách našich pokojů tančily pohádkové bytosti, na hedvábná stínidla lamp namalovala ptáky typické pro Keňu. Maminku jsem vnímala jako anděla. Když jsme si před spaním klekli, abychom odříkali motlitby, vždycky byla s námi. Milovala jsem květiny, ráda jsem sedávala v záhonu omamně vonících narcisů, hodně času jsem se dívala na mísu v obývacím pokoji, v níž stála mořská panna ze světle modrého skla, s dlouhými, splývajícími vlasy, obklopená řezanými růžemi z naší zahrady. V takových chvílích jsem se ztrácela v představách a snech.

Tatínek býval ve srovnání s maminkou odtažitější. Bylo na něm znát, jak se právě cítí, téměř neustále vypadal ustaraně, protože tehdy nebyl život na farmě snadný. Během dne jsme ho moc nevídali, vždycky ho zaměstnávala nějaká práce. Zajistit běh farmy bylo náročné, neustále mu něco dělalo starosti – nemocné zvíře, o které se musel postarat, nějaká zhoubná choroba, leopard, který zabil některé z jeho cenných zvířat. Nejbližší veterinář byl asi dvě stě čtyřicet kilometrů daleko, dělníci na farmě neměli ještě zkušenosti potřebné pro zemědělství v evropském stylu. Otec měl smlouvu na dodávky másla do Nairobi a vyráběl ho kolem sto padesáti kilogramů týdně. Za kilo dostával asi dvanáct centů. Vepře bylo těžké prodat, tak z nich dělal sám na farmě šunku a klobásy, šunku prodával za dva centy kilo. Bývalo těžké vydělat dost peněz na všechno potřebné, takže se občas sám nechal najímat na různé práce, budoval na sousedních farmách zavlažovací nádrže, vozil produkci jiných našimi vozy taženými voly. Ačkoli se od příchodu prvních osadníků leccos změnilo, farmaření ve Velké příkopové propadlině bylo stále náročné a nepředvídatelné. V období sucha nebylo snadné zajistit krmení pro dobytek. Díky tomu a různým epidemiím, které se neléčily tak snadno jako dnes, občas vyhynula celá stáda.

A potom tu byly ještě kobylky! Živě si vybavuji výraz zoufalství v tatínkově obličeji. Pokud jste nikdy nezažili nálet kobylek, je to opravdu něco nevídaného. Snášejí se ve velkém černém mraku, který dokáže zastínit slunce, a spořádají všechno zelené v okruhu několika kilometrů. Zanechají po sobě spoušť, potom se zvednou a letí rozsévat zkázu někam jinam. Vzpomínám si na paniku, která jejich příletu předcházela. Kdokoli je zahlédl jako první, měl za úkol varovat ostatní, ti se chopili plechovek a začali do nich hlasitě bušit v naději, že kobylky odletí jinam. Chvilku se zdálo, že na světě už nikdy nemůže být ticho. Při jejich bzukotu se člověku rozbušilo srdce z předzvěsti chaosu, který bude následovat.

Ale pro všechny nepředstavovaly kobylky jen zkázu. Pro kuchaře Segu byly kulinářskou delikatesou. Fascinovaně, ale zároveň s hrůzou jsme sledovali, jak jim odtrhává nohy a hlavy, těla hází do horkého másla, peče je nad uhlíky a potom si na zhnědlých tělíčkách pochutnává. Jeden z našich zahradníků z kmene Kamba, kterého jsem měla moc ráda a neustále jsem po něm chtěla, aby mi ukázal, jak si vytahuje přední zuby a zase je vrací zpátky, mě jednou přesvědčil, abych ochutnala. Chtěla jsem mu udělat radost, tak jsem mu vyhověla. Tu chuť už si nevybavuji, ale vzpomínám si, že Peter mě u toho načapal a maminka mi řekla, že už nemám ten hmyz nikdy znovu jíst.

Během období dešťů se naopak tatínkovi všechny vrásky z obličeje vytratily. Stál na verandě s roztaženýma rukama, díval se do údolí a sledoval, jak první kapky dopadají a vpíjejí se do vyschlé země, a vdechoval tu omamnou vůni. My s bratrem i sestrami jsme se modlili, aby přišlo krupobití, i když by to znamenalo zkázu tatínkovy úrody. Pro nás to ale představovalo jediné: zmrzlinu.

Neměli jsme ledničku, takže jsme nemohli skladovat nic, co by roztálo. Při prvním úderu krup jsme vyrazili ven a jako o překot je sbírali a maminka běžela do spíže připravit směs na zmrzlinu. Tu nalila do uzavíratelné nádoby a postavila do kbelíku. Obsypali jsme ji kroupami, které jsme prosolili. Kbelíkem jsme potom kouleli po verandě, až zmrzlina ztuhla. Ti, kteří nekouleli, poskakovali kolem a tekly jim sliny. Krupobití přicházelo asi tak jednou za tři roky, takže ochutnat zmrzlinu bylo opravdu výjimečné. Od té doby už žádná nikdy nebyla tak skvělá.

Ačkoli jsme byli poměrně uzavřená rodina, na farmu za námi jezdila spousta návštěv. Rodiče byli proslulí svou pohostinností, kromě prarodičů k nám přijížděli i přátelé z okolních farem. Většinou se zastavili bez ohlášení. Když jsme měli hosty, otec ožíval, bavil je historkami, navíc si ho přátelé i sousedé velice cenili, věděli, že jim dokáže poradit v mnoha oblastech, kde získal zkušenosti – ať to byla tesařina, stavbařské práce, opravy strojů, pěstování rostlin nebo chov hospodářského dobytka. A tak by se dalo pokračovat. Přestože můj otec býval spíš zamyšlený, my děti jsme s láskou sledovaly jeho proměnu, když se uvolnil v hovoru s maminkou nebo přáteli. Jindy míval spoustu práce, ale najednou byl hovorný a zábavný, vždycky nás těšilo, když jsme ho uviděly sedět v obývacím pokoji, jak něco vypráví a pochutnává si na maminčině zázvorové limonádě.

Mezi blízké přátele mých rodičů patřili Higginsonovi, kteří žili se dvěma syny na malé farmě u městečka Gilgil. Chlapci Michael a Philip byli přibližně ve věku mého bratra Petera. Pan a paní Higginsonovi (nebo také Higgies, jak jsme jim říkali) byli příjemní lidé, kteří se neustále škádlili a často byli mezi sebou na kordy. Krásnou ukázkou je zážitek z jednoho deštivého večera brzy poté, co se s nimi rodiče seznámili. Maminka koupala Petera a Sheilu, když se ozvalo zaklepání na dveře. Vzhledem ke stavu cest v období dešťů večer na návštěvy nikdo moc nechodil, takže maminka spěchala otevřít v obavách, že se muselo něco stát. Venku stála na kůži promoklá paní Higgie s oběma chlapci za zády. Podrážděně vysvětlila, že jejich starý automobil Rugby zapadl dole na silnici do bahna, takže pan Higgie vyzval všechny pasažéry, včetně obou malých chlapců, aby šli tlačit. Po velké snaze se jim podařilo auto z bahna vyprostit, jenomže pan Higgie prostě odjel a všechny nechal zablácené zírat na místě. Maminka byla vyděšená, že se někdo může takhle zachovat, a zavolala tatínka, aby je odvezl domů. Ten byl taky zaskočený, zvlášť když dorazili na jejich farmu a zjistili, že pan Higgie sedí s nohama na stolku u praskajícího krbu a v klidu si čte noviny. Zbytek rodiny ho vůbec nezajímal. Nijak ho nerozhodily ani výtky rozčílené manželky, podíval se na ni přes okraj brýlí a potom se v klidu znovu vrátil k novinám.

Pan Higgie byl ale úspěšný voják, hodný a zábavný člověk. Všichni jsme je měli oba moc rádi. Paní Higgie byla naším nejspolehlivějším zdrojem drbů – tehdy jsme se se Sheilou často připlížily po špičkách za dveře jídelny, abychom vyslechly, co je nového v Happy Valley. Mí rodiče ani Higginsonovi nepatřili do malé komunity aristokratů, kteří žili nevázaně v údolí Wanjohi u východní stěny propadliny, ale všichni jsme moc rádi poslouchali historky o jejich zhýralém sexuálním dovádění a velkorysém způsobu života.

Kluci Higginsonovi se kamarádili s mým bratrem, často přijížděli na kole, aby se zapojili do našich her. Většinu času jsme si hráli všichni dohromady, protože já i Sheila jsme v dětství bývaly dost divoké, rády jsme lezly po stromech, šplhaly a prozkoumávaly okolí s chlapci. Jak jsme ale dorůstaly, chlapci začali víc držet pohromadě a nás dívky začali vytěsňovat.

Často jsme podnikaly vycházky do okolí, jezdily jsme do pět kilometrů vzdáleného městečka Gilgil. Tou dobou byl nejcennějším majetkem mého otce automobil ford. Koupil ho jako překvapení pro maminku, když se narodil Peter, protože ji nechtěl vézt domů z porodnice na volském povozu. Tomu autu jsme láskyplně říkali Nesmrtelné. Kousek dál po cestě žil starý pan Worthingham. Usoudil, že benzín je příliš drahý, proto zapřahal do nového automobilu čtyři voly. Pohled na něho, jak sedí vážně za volantem a řídí auto tažené pomalými voly, budil na mnoha tvářích úsměv. Nesmrtelný jezdil naštěstí obvyklým způsobem, i když někdy používal jako palivo petrolej.

Maminka nám vštěpovala lásku k přírodě. Začínalo to květinami v naší zahradě, které jsme rok co rok pozorovali, jak rozkvétají. Zvenku celý dům pokrývala popínavá povijnice, jejíž tmavomodré svlačcovité květy zdobily po celý rok stěnu domu, zahrada představovala radostnou záplavu růží ve všech barvách duhy, různobarevných gerber, jiřin a narcisů a dalších květin. Celé tři záhony byly věnované sladce vonícím růžím, které byly maminčinou pýchou a radostí. Naproti terasovitým záhonům s růžemi byl sad, kde vypěstovala ze semen, která si přivezla z Jižní Afriky, mandlovníky. Rostly tam i broskve a vinná réva, také vysoké opuncie, které přitahovaly myšáky dlouhoocasé, které bratr rád plašil vzduchovkou.

„Už odešla k Bohu,“ šeptala mi babička a po tvářích jí stékaly slzy.

„Ne, neodešla,“ namítla jsem. „Leží přece ve své posteli.“

„V posteli leží jen tělo, duše už odletěla,“ vysvětlovala mi babička.

Bylo to moje poslední bezstarostné léto.