FUTURE ON!

Jak zkrotit šelmy digitální džungle

Bob Kartous

Jak zkrotit šelmy digitální džungle

+ ROZHOVORY:
Jiří Horáček • Anna Šabatová • František Tichý • Angelika Kartous Sbouli • Honza Vojtko • Ota Foltýn

65. pole

© Bob Kartous, 2023

Illustrations © Jáchym Bohumil Kartous, 2023

© 65. pole, 2023

ISBN 978-80-88268-78-9 (tisk)

ISBN 978-80-88268-83-3 (EPUB)

ISBN 978-80-88268-84-0 (MOBI)

Poděkování

Mé ženě Angelice za rozšíření obzorů. Mému synovi Jáchymovi za jeho umění. Mému synovi Mikulášovi za trpělivost a pochopení. Anně Šabatové, Františku Tichému, Jiřímu Horáčkovi, Honzovi Vojtkovi a Otu Foltýnovi za významné obohacení knihy. Tomáši Brandejsovi, Markétě Bekové, Johaně Kratochvíla a Dominiku Melicharovi za perfektní spolupráci. Martině Viktorii Kopecké za úvodní slova. Pavlu Přikrylovi a Pavlu Jeřábkovi za to, že jsou. Mámě a tátovi za to, že jsem.

Zvláštní poděkování připadá Vysoké škole ekonomie a managementu, business hubu Opero a Britským listům, jmenovitě Honzovi Čulíkovi.

PŘEDMLUVA

V předchozí knize NO FUTURE se mihnou světoznámí digitální asistenti Siri, Alexa a Sofie. V tomto pokračování, FUTURE ON!, se autor vypořádává rovnou s celou novou formou generativní umělé inteligence, např. ChatGPT. Jestli něco charakterizuje dobu, ve které právě žijeme, je to závratná rychlost vývoje v oblasti AI. Rostou možnosti, ale i rizika. Přičemž my, zástupci lidského druhu, ve svých pozicích někdy spíše stagnujeme, případně vlajeme za pokrokem ve snaze zachytit to, co je důležité, a předat své zkušenosti svým dětem (a možná i svým rodičům).

Je nezpochybnitelné, že mezi sebou nesmírně potřebujeme vizionáře, kteří nové horizonty nebojácně prozkoumají a popíší je nejen z hlediska poznání, ale i s ohledem na etiku. Důležitý je i hlas svého druhu prorocký. Takový, který se nebojí zrcadlit skutečnost bez příkras a upozornit na možná úskalí. Otázka, která vyvstávala dříve na poli genetiky a biologie, tedy „zdali smíme vše, co dokážeme“, už se začíná týkat i oblastí, o kterých píše Bob Kartous v této nové knize.

Už v předchozí knize se autor dotýká možných hranic lidské adaptability. Není tím myšlena jen nesmírně složitá pozice dnešních učitelů, ale potýkáme se i s nekompatibilitou rychlosti, s jakou se proměňuje obsah učiva a vzdělávací strategie v návaznosti na změny prostředí, ve kterém žijeme.

Školství a tradiční forma vzdělávání nejsou nepodobné tomu, co se děje s církví. Máme za sebou mohutnou tradici, úspěchy, ale i selhání a před námi stojí výzva uzpůsobit metody, prostředky i cíle k tomu, abychom se smysluplně posouvali dopředu. A to nikoli izolovaně, jako bojovní solitéři, ale jako vědomí lidé, kteří nehledají pouze individuální prospěch, nýbrž tvoří součást společnosti, s níž sdílí nejen životní prostor, ale také hodnoty.

Mnohé tradiční, tradicionalistické, můžeme považovat za pokladnici moudrosti a zkušenosti, ovšem dřív nebo později i tato pomyslná mapa, jež dlouho vedla spolehlivě k cíli, začne být nedostatečně přesná a někdy omezující. Každá doba nese otázky, díky (nebo možná spíše kvůli) kterým vnímáme nutnost stavět mosty a bypassy, hledat nové cesty, svou identitu, svobodu, ale i respektuplnou strategii vývoje, který neboří tradice a normy, ale posouvá nás k naplnění našeho potenciálu.

Autor knihy rozkrývá potřebu nejen exaktně vzdělávat, ale i vychovávat. Poukazovat na to, co by mohlo zapadnout mezi řádky, hledat, prověřovat, kriticky třídit informace a formulovat názory. A to vše ve vztahu, v mezilidském kontaktu, který většině lidí zoufale chyběl v čase pandemie, kdy se proces vzdělávání zúžil na pohled do kamery, která se stala černou dírou, v níž zmizelo mnohé. Energie, fakta, nadšení, nápady, dialog. V této době jsme se seznámili se svou křehkostí, se svými omezenými možnostmi orientace v doposud nepoznaných situacích. Technologie pomáhají, v jistém ohledu zachraňují, ale k čemu nám budou, pokud nebudeme mít motivaci, schopnost porozumět problému a v posledku pokud nám bude chybět důvěra a naděje.

Množství možností vzdělávání, cestování, poznávání aj., které se naskýtá nejen mladé generaci, může způsobovat rozhodovací paralýzu. O kolik jednodušší je prostě jen scrollovat feedem dál a dál než se zastavit a rozmyslet se. Podobně složité může být pro staršího člověka proniknout do digitální džungle skládající se z jedniček a nul. Ocitáme se v bodě, kdy vzdělání a objevování nového potřebujeme v jakémkoliv věku. Hrozí zmatení jazyků i kolaps celé planety vlivem naší ignorance a nevzdělanosti v kapitolách ekologie a ochrany klimatu? A přesto zůstáváme v mnoha ohledech letargičtí a bez zájmu. Paralyzuje nás nejen to, co víme, ale i to, co nevíme. Tuto frustraci bychom jako lidstvo neměli odprokrastinovat, ale zvědomit, přihlásit se k ní a v návaznosti na to hledat řešení. Individuální i skupinové, společenské, mezinárodní. Jen tak se mezi nebem a zemí odehraje důležitý krok směrem kupředu. Bez vzdělávání, rozvíjení, chápání, promýšlení i přijímání odpovědnosti nás doba nenávratně předběhne.

Jsem autorovi, Bobu Kartousovi, vděčná za tuto knihu, která oplývá holistickým vhledem do reality. Nenasazuje růžové brýle, ale ani bezcitně nestrhává náplast. Nabízí myšlenky k úvahám a dalšímu rozvíjení vláken moudrosti, ale i lidskosti a ohleduplnosti. Je to čtení, které dává tušit budoucnost, jež bude taková, jakou ji dokážeme vnímat a přijmout. Mnohé je skutečně v našich rukou.

Martina Viktorie Kopecká

(… která si před nedávnem ověřila, že ChatGPT dokáže během chvilky vygenerovat docela slušné kázání na zadaný biblický text.
Ovšem duch tomu trochu chyběl.)

FUTURE ON!

PROČ NAVAZUJI NA NO FUTURE

V roce 2021 ohlásila společnost Facebook, že mění „svou vizi“ (v korporacích rádi vzletnost), tedy business koncept. Místo rozvoje oblasti sociálních sítí postavených na rozpoznávání obličeje (face recognition) se současná nejmocnější sdílecí a chatovací platforma světa soustředí na vytvoření metaversa.[1] Metaversum, tedy něco, co dosahuje „za“ (meta) ten náš běžný svět fyzický (universum), posléze svět s oddělenou fyzickou a digitální vrstvou bytí, kdy vstupujeme do digitální dimenze jako ploché, dvourozměrné profily reprezentované textem, zvukem a obrazem. V metaversu se toto významně změní. Z pohledu světa fyzického se naše já bude moci přesunout do smyslově, emočně a kognitivně dokonalé simulace skutečnosti, v níž bude možné jednat a naplňovat tak potřeby a touhy, které donedávna bylo možné uspokojovat pouze ve světě fyzickém. Je ale také možné obohacovat náš fyzický prostor o objekty, které v něm reálně nejsou, ale promítá je do něj program v rámci tzv. rozšiřování reality, její augmentace. Bude tedy možné jít pozorovat tučňáky do oblasti jejich přirozeného výskytu, ale bude také možné je nalézt doma v obýváku a sledovat, jak se kolébají kolem stolu.

Facebook, tedy zastřešující organizace Meta, do jejíhož portfolia patří kromě Facebooku také Instagram, WhatsApp a další digitální projekty, metaversum nevymyslel. Jeho majitelé pouze svým způsobem prozřeli, když pochopili fatálnost (paradoxně!) nepředvídatelného světa v první čtvrtině 21. století. Vývoj digitálních technologií jednoznačně ukazuje, že virtuální realita je neodvratnou budoucností, stejně jako je jí umělá inteligence. Z hlediska vývoje digitální sociální sítě je vcelku pochopitelné, že dochází ke konvergenci, sbližování, k metaversu: jestliže se potkáváme jako dvourozměrné reprezentace, proč bychom se nechtěli raději potkávat jako virtuálně trojrozměrné osobnosti? Samozřejmě ať už reálné, nebo naopak vybavené nejrůznějšími virtuálními doplňky, featurami, jejichž podobu můžeme odvodit z dnešních prehistorických, z hlediska možností budoucnosti zcela nedokonalých editačních nástrojů na úpravu vlastních fotografií.

Je to tak, skutečně jsme schopni do značné míry předvídat budoucnost a přitom mít oprávněný pocit ze závratné rychlosti vývoje a nejasnosti toho, co konkrétně přinese a jak to v součtu dílčích inkrementů změní náš konkrétní život. Virtuální realita je tu. Víme, že nás, společnosti, do značné míry pohltí. Dokonce můžeme směle předpokládat, že někteří lidé se v ní narkoticky utopí a nebudou chtít vystoupit mimo, protože vše, co naleznou v metaversu, by jim v jejich „plochém“ životě bytostně chybělo.

Stále ale, nepřekvapivě, sedíme na parním stroji, který nás do virtuální reality se svou charakteristickou těžkopádností a lopotností dopravil, a stále máváme dětem na jejich každodenní „parní“ cestě do budoucnosti, která jim za chvíli promítne safari na ploše školního hřiště nebo je vezme do procesu jaderné fúze hypernovy.

A to je jeden z hlavních motivů, proč považuji za důležité navázat na No Future. Nic z té knihy za čtyři roky od jejího sepsání neztratilo na aktuálnosti, naopak. Všechny trendy, které zvyšují urgenci změny v přístupu ke vzdělávání a výchově ze strany rodičů, škol a všech, kdo se na této evoluci[2] podílejí, stále platí a některé navíc významně posilují, případně ukázaly lidstvu své ostré zoubky. Řada oblastí, jako je digitální dospělost nebo potřeba reprodukce demokratických hodnot a pospolitosti, se ve své naléhavosti potvrdily, ať už pandemií covidu-19, nebo útokem na naše základní hodnoty a na naši základní bezpečnost, kterou ve skutečnosti představuje agresivní válka Kremlu na Ukrajině. A i když vnímáme tuto naléhavost, agilita, dovednost proměnit poznání v úsudek a úsudek v akci, stále chybí. I když se školy naučily lépe uživatelsky ovládat nástroje internetu během covidových uzávěr, jen málokteré se posunuly ve schopnosti obývat virtuálně-fyzickou dimenzi, natož naučit děti orientovat se v této novodobé džungli, v níž místo tropických dešťů vytrvale prší data, před nimiž se většina z nás nedokáže účinně schovat, respektive které jsme se jako lidská rasa ještě nenaučili regulovat v náš prospěch. A upřímně, trend, v němž ztrácíme půdu pod nohama ve smyslu svrchovanosti vlády nad našimi životy, mocně konfrontované skutečností, že nás kterákoliv digitální aplikace s dostatečně obsáhlou stopou dokáže číst lépe než my sami, stále zesiluje, takže místo regulace proudu dat, rozmělňujícího existenciální opory, dochází k redukci naší suverenity. Suverenity a svébytnosti, dovednosti hledat a nacházet smysl bytí. Covid-19 zanechal takové šrámy na duších tolika dětí a mladých lidí a jejich množství považují současní odborníci na péči o duševní zdraví za zcela mimořádné. Symptomy, mezi které patří úzkost, deprese, různé způsoby sebeubližování a sebevražednost, ukazují na neřešitelné dilema bytí ve světě, který se jeví neobyvatelný nebo nepřijímající. Palčivost situace, kdy se lidstvo nedokáže vyrovnat s progresivitou vlastních vynálezů, které e-revolučně mění jeho vlastní ekosystém, nebyla nikdy větší.

Kniha No Future skončila návrhem těch kvalit, o nichž jsem přesvědčen, že jsou odpovědí na změny podmínek života, které jsme si sami způsobili. Ono desatero vlastností, schopností a dovedností, které nám mohou pomoci žít, nikoliv jen přežívat, však zůstalo více méně v rovině definic a zdůvodnění. Už když jsem dopisoval No Future, uvědomoval jsem si, že bude potřeba v tomto smyslu ukázat více. Proto jsem hledal způsob, jak srozumitelně přiblížit důležitost těchto kvalit lidem, kteří v současnosti vychovávají a vzdělávají (učitelům, rodičům), nebo je to v budoucnosti čeká. Zároveň jsem ale přemýšlel o tom, že člověk, který v takové pozici není, je stále přece vzdělavatelem a vychovatelem sám sobě. Proto jsem vzal na pomoc příběhy a rozhovory, které knihu vymaňují ze slonovinové věže jednoho autora a dávají možnost pochopit podstatu na reálném ději či zkušenosti a zároveň motivují, inspirují k vlastní změně, ať už je vychovávaným nějaký jiný člověk, nebo jsem to já sám.

[1]V březnu 2023 se objevily spekulace, že společnost Meta zastavila nebo přerušila vývoj metaversu v důsledku prudkého nástupu strojového učení v podobě ChatGPT (v textu knihy na něj později několikrát narazíte). To ale nic nemění na tom, že určitá pokročilá forma rozšířené či virtuální reality ve spojení s umělou inteligencí bude významně určovat charakter lidské budoucnosti.

[2]Spíše „e-revoluci“, tedy na rychle probíhající evoluci určované sbíháním dimenzí bytí, pohlcováním fyzického prožívání světa světem digitálním.

SVĚT RYCHLE PROUDÍCÍCH ŠPATNÝCH ZPRÁV A TĚŽKOST NAŠEHO INDIVIDUALISTICKY KŘEHKÉHO BYTÍ V NĚM

V září 2022 vydala americká média zprávu[3], že vlivný odborný panel lékařů, tzv. U. S. Preventive Services Task Force vydal doporučení, aby bylo všem obyvatelům USA mladším 65 let poskytnuto vyšetření symptomů úzkosti. Jde o historicky první doporučení svého druhu, zohledňující dopady pandemie covidu-19, ekonomické krize a dalších faktorů, které významně zvýšily riziko dlouhodobě pociťovaných obav a narušení psychické rovnováhy. Pokud jste se ve stejné době probudili ve střední Evropě, váš pocit jistoty po ránu významně ohrožovala útočná válka kremelské zločinecké diktatury na Ukrajině, inflace, která stihla během několika měsíců pohltit 20 % vašich finančních úspor, a násobný růst cen energií a s tím i první chladné noci a jitra podzimu. Když už jde o ohrožení samotného fyzického tepla domova, je takřka nemožné nepropadnout obavám z toho, co přijde.

Nejde přitom o fenomény, které by zčistajasna vstoupily do jinak bezpečného prostředí, v němž máme záruky a pojistky, díky nimž si můžeme říct, že „bude líp“[4]. Internetová rekonfigurace světa, která kamenné jistoty proměnila během dvou dekád na tekoucí proudy dat, donutila všechny obyvatele technologicky civilizovaného světa masových společností mentálně nastoupit do rychlovlaku, jehož rychlost rozostřuje kontury světa do nejasných obrazů, které interpretujeme prostřednictvím převážně špatných či varovných zpráv[5] a na ně pochopitelně navazujících projevů nespokojenosti, odmítání, nesouhlasu, odporu, zoufalství. Zní to jako svět, v němž „bude líp“? Nezní. Uniknout z tohoto toxického ekosystému není vůbec snadné, pro většinu lidí dokonce nemožné, jak spektakulárně ukazovala instalace v jednom berlínském muzeu současného umění, uzavírající diváka do plachtového bludiště znepokojujících a děsivých obrazů.

Když už uniknete, pravděpodobně se vzdáváte práva a odpovědnosti pokusit se změnit svět k něčemu lepšímu, k něčemu snesitelnějšímu, a ačkoliv lze z individuálního hlediska zřejmě najít více či méně silnou legitimizační racionalizaci pro takový eskapismus, z objektivního hlediska jde o rezignaci, která nutně vede k oslabení pevnosti sociálního pojiva, sociální soudržnosti. A také uvolnění prostoru pro ty, kdo nechtějí problém řešit, ale pouze parazitovat na strachu uchopením té části moci, kterou část znepokojené společnosti ochotně předá každému, kdo jí předloží iluzi o lepších časech, o bezpečí a zárukách, které potřebujeme a po nichž toužíme o to víc, čím rychleji se jakékoliv zdánlivě pevné záruky stávají efemérními, prchavými. A tato část moci je úměrná podílu znepokojených, který může klidně dosahovat ústavní většiny, jako třeba v orbánovsky zlomeném Maďarsku, v zemi, která se rozhodnutím většiny obrátila do minulosti a paralyzovala tak zřejmě vlastní vývoj na desetiletí. Ten virtuální rychlovlak, v němž se společně ocitáme, totiž nabízí možnost usadit se do pocitově pohodlného křesla starého dobrého sentimentu a navodit si představu o návratu do minulosti, jak jsem se snažil s odkazem na baumanovskou retrotopii[6] poukázat v knize No Future.

Nejsme v tom sami, na což v prostředí celospolečenské úzkosti přirozeně zapomínáme. A nejen v prostředí celospolečenské úzkosti, také na vrcholu individualistické éry, v níž „já“ dominuje nade vším jako Ježíš Kristus nad Riem de Janeirem. Ono „já“, které ještě v dobách nedávných, v dobách nacionalismu, zřejmě poslední úspěšné ideologie nastolující představu masové pospolitosti, jakéhosi vyššího „my“, připouští jen nerado jakoukoliv oběť ve jménu vyšších cílů. Představa obětování se za zájmy celku je západním, rozvinutým společnostem, vystaveným na principu národa, ale reálně sestávajícím ze suverénních individuí udržujících národní státy na základě stále ještě výhodné společenské smlouvy, vzdálena tím více, čím větší péči věnujeme sami sobě coby pomyslným středobodům vesmíru, jejichž nicotnost a jepičí konečnost činí takový pocit do značné míry zkázonosným.[7] Ať už jde o neochotu zabývat se klimatickou krizí, rostoucí globální i lokální nerovností v různých smyslech tohoto fenoménu, případně dezorientací individuí ponechaných napospas nevyzpytatelnosti digitálně deformačního působení a jeho dopadů na identitu, z pozice individua žijícího teď a tady, individua očekávajícího každodenní naplňování představ péče o vlastní pohodlí na úrovni vysoce komfortního standardu pětihvězdičkového wellness hotelu jde vlastně o nepříjemné okolky, otravné omezování, až ohrožování nekonečné konzumní pohody, která se stala samozřejmým nárokem ve společnosti zahleděné do na míru uzpůsobených digitálních obrazovek umocňujících a hýčkajících ego.[8] Ve spojení nejistoty a egocentrismu současné civilizace jdou okolky stranou. Jenže těmi okolky jsou zájmy příští generace. S námi jsou tu děti a dospívající lidé, kteří jsou evolučně nastavení na to, opírat se v prvních letech života o jistotu a pocit sounáležitosti. Dítě, které vyrůstá v nejistotě a v pocitu nesounáležitosti, odcizení od okolního světa, dospívá v nejistého a ztraceného dospělého. A nejistý, ztracený dospělý nebude nikdy plně schopen převzít odpovědnost za své jednání. Dítě, které vyrůstá bez pocitu, že někam patří, že svět, který ho obklopuje, ho přijímá, že ona nebo on v takovém světě mají své místo a svou budoucnost (a zároveň i odpovědnost k němu), nutně postrádá smysl přesahující mimo sebe a hledá existenciální naplnění v superiorním já, superiorním a nejistě křehkém zároveň. Je to vlastně logické: Člověk, který je stádním druhem, je evolučně uzpůsoben životu v tlupě, respektive v komunitě či mase kulturně transformované podle měnících se ideologických klíčů (náboženství, národ, subkultura atd.), je v okamžiku, kdy přijde o sounáležitost s ostatními, kdy se z jeho „já“ stane celek jeho existence, kdy z této úplnosti vypadne vědomí spolubytí a existenciálního spojení se societou, nutně vystaven velké nejistotě. A jejím následkem přichází úzkost. Jedinec geneticky a kulturně navyklý na spolubytí je najednou vystaven potřebě svou existenci vnímat individualisticky, izolovaně, bez možnosti opřít se o něco společného, co dává existenci pocit onoho stáda nebo tlupy okolo, pocit bezpečí, které už se nevztahuje k predátorům skrytým za stíny lesa, ale k fluidní, plynule se měnící postmodernitě, která se – metaforicky – každé ráno může znovu více či méně proměnit. Superiorní já, já individualistické, je zároveň já osamocené, já neschopné najít potřebnou jistotu v normalitě, já neustále se ujišťující, hledající (a ztrácející) obsah i tvar své identity.[9] Já úzkostné.

Situace je až příliš často taková. Identifikace tzv. klimatického žalu, jemuž signifikantní část mladých lidí propadá, je jen jedním z viditelných projevů úzkosti, které na mladé lidi přenášíme vlastní nejistotou ze stavu světa a z neschopnosti hledat účinná řešení. Těch méně viditelných, subtilních pocitů zranění, nepatřičnosti bytí ve světě, který je nesrozumitelný ve svém chladném vztahování se na pouhém ekonomickém základu, na základě pouhé směny, je ale celá spousta.[10] Chybějící smysl, smysl, který drtivá většina lidských bytostí dokáže najít pouze ve vztazích k dalším lidem, nutně vyvolává úzkost. A úzkost akceleruje frekvenci špatných zpráv míhajících se nezadržitelně před očima jako jízdou v rychlovlaku. Do tohoto křehkého bytí navíc přistávají černé labutě a narážejí šedí nosorožci, jejichž příchod nikdo nedokázal předpovědět nebo na jejichž náraz jsme prostě nebyli dostatečně připraveni. Akcelerace úzkosti prostřednictvím pandemie covidu-19, což v případě české reality znamenalo zavřené školy a izolaci na dlouhé měsíce v letech 2020 a 2021, přivedla znepokojivě velké množství mladých lidí do psychického stavu, který vede v lepším případě do péče přetížených psychoterapeutů, v méně vhodném případě do ordinací stejně přetížených psychiatrů, k medikaci, která neléčí, ale vypíná. Anebo v nejhorších případech k dekompenzačním stavům,[11] k dlouhodobé nesnesitelnosti vlastního bytí, k sebepoškozování nebo k sebevraždám. Z rozhovoru s dětským psychoterapeutem a psychoanalytikem Peterem Pöthem,[12] který jsem dělal v srpnu 2022, vyplývá, že nárůst psychických problémů dětí a mladých lidí způsobených neřešeným nárůstem stresových faktorů života je pandemií svého druhu.

Jenže na tuto pandemii nelze vyvinout žádnou vakcínu, žádný rychlý lék, který by dokázal vyřešit problém, případně ho alespoň zmírnit natolik, abychom se dokázali s novou situací sžít. Přesto se snažíme pandemii nejistoty, odcizení a úzkosti řešit podobně, jako by šlo o výskyt nového viru, jako by bylo možné užít zázračného léku, který nás zbaví sžíravého pocitu nepatřičnosti a nesmyslnosti obklopujícího a prostupujícího život. Podle statistik v předcovidové době narostla v ČR spotřeba antidepresiv od roku 1990 šestkrát. Nejde ale jen o skutečnost zachycenou statistikami, celkový obraz je mnohem závažnější. Zejména když spojíme lékařskou medikaci s tím, že ještě větší podíl lidí ve společnosti hledá útěchu ve vlastní medicíně různorodých, společensky (zákonem) tolerovaných látek ovlivňujících vědomí.[13] Na intoxikaci nesmyslnosti tato společnost reaguje intoxikací fyzickou, která dokáže na krátkou dobu ulevit tíži z pocitu ztráty účasti a smyslu.

Jáchym Bohumil Kartous: Černý jednorožec
Je to taková hříčka přírody. Upomínka na časy před velkou potopou digitálního světa.
Černá labuť a Šedý nosorožec neměli nikoho do páru.
Zůstali na konci a drželi se za končetiny jako poslední dvě děti za školní výpravou.

[3]amp.cnn.com/cnn/2023/06/20/health/uspstf-anxietydepression-adults/index.html.

[4]Symptomatické heslo, které ve volebním marketingu používá populistické politické hnutí ANO, zřejmě intuitivně odhadující míru obav voličské cílové skupiny, že líp už nikdy nebude.

[5]Je poměrně banální konstatovat, že média přinášejí převážně negativní zprávy o stavu světa. Dle výzkumného experimentu psychologů Marca Trusslera a Stuarta Soroky z McGill University v Kanadě je to nicméně tak, že média odpovídají na poptávku adresátů: jsme zřejmě evolučně naučeni vyhledávat varovné, znepokojivé informace proto, abychom se dokázali bránit potenciálnímu ohrožení: www.bbc.com/future/article/20140728-why-is-all-the-news-bad. Potvrzuje to také studie z roku 2021 provedená na Harvard Business School, která ukazuje, že negativní zprávy se na sociální síti X (dříve Twitter) šíří rychleji než pozitivní: www.hbs.edu/ris/Publication%20Files/Left-%20and%20Right-Leaning%20News%20_3d45857a-8210-4d4a-83d5-01508848006a.pdf.

[6]www.theoryculturesociety.org/blog/review-zygmunt-bauman-retrotopia.

[7]Nejde o obhajobu nacionalismu, pouze konstatuji, že nacionalismus, respektive vlastenectví jako jeho pozitivní tvář, doposud nebyl a pravděpodobně ani nemůže být nahrazen žádnou další dostatečně pevnou ideologií nabízející trvalý pocit sounáležitosti. Snad kromě náboženství, jak ve svém nedávném spisu nazvaném Identita: Volání po důstojnosti a politika resentimentu dokladuje americký politolog Francis Fukuyama: psipp.itb-ad.ac.id/wp-content/uploads/2020/10/Francis-Fukuyama-Identity_-The-Demand-for-Dignity-and-the-Politics-of-Resentment-0-Farrar-Straus-and-Giroux.pdf.

[8]Autor měl možnost podílet se v jednom z autentických rozhovorů na vzniku sociálního dramatu zpracovaného studiem Rubín s názvem O bílých heterosexuálních mužích, co jedí maso. Pozoruhodná sonda do života současné společnosti poukazuje mimo jiné na kritický rozpad autorit, k nimž je možné vzhlížet, i na skutečnost, že dobrodružstvím v životě ve „wellness“ světě může být třeba pád zmrzliny v parku: www.i-divadlo.cz/divadlo/a-studio-rubin/o-bilych-heterosexualnich-muzich-co-jedi-maso.

[9]Francis Fukuyama ve výše uvedeném díle Identita poukazuje na fenomén, který přinesla současnost: I když se vždy ve společnosti našli jedinci, kteří se cítili být identitárně v konfliktu se společností a jejími normami, současnost ukazuje na vysoký podíl těch, kdo se domnívají, že nikoliv oni jako jedinci by se měli přizpůsobit společnosti, ale společnost by se měla přizpůsobit jejich identitě.

[10]Pro pravicově orientované přátele: Ano, stále platí, že hospodářská směna je velmi pevným pojítkem, které je definováno konvergencí vlastních motivací, tužeb a zájmů (chci auto, ty máš auto, zaplatím ti za něj peníze, které chceš). Je ale velmi nebezpečné setrvávat v neoliberální představě maximalizace volnosti ekonomické směny a neviditelnosti principiálního řešení problémů „jiného řádu“, které tato „svoboda“ vyřeší. Je třeba si uvědomit jeden epochální rozdíl: Neoliberální představy vznikly v době, kdy ještě velmi dobře fungovala pospolitost, byť masová, na ideologických základech, náboženských, nacionálních. Za těch více než sto let, s posunem individualismu, se ukazuje, že pouhá ekonomická směna bez vyšších vrstev sounáležitosti, pospolitosti, nepostačuje. Je to jen prázdná, nenaplňující redukce bytí na účetní jednotku. Kolik z vás ostatně zažívá (nebo zažije) ten pocit prázdnoty při relativně úspěšném bytí „pouhého“ homo oeconomicus?

[11]Dekompenzace je narušení psychické rovnováhy s možnou gradací k trvalým psychickým problémům.

[12]blisty.cz/podcasts/526-rozhovor-britskych-listu-523-teenageri-jsou-dnes-opravdu-v-prusvihu.

[13]Jejichž spektrum se stále rozšiřuje, jako například o látku populárně nazývanou kratom, která byla v roce 2023 běžně dostupná i dospívajícím a také běžně právě dospívajícími užívaná. V té době neexistoval právní předpis, který by užívání takových látek, jako je kratom, reguloval.

ESCAPE GAME SPOLEČNOSTI 21. STOLETÍ: HLEDÁNÍ SPOLEČNÉHO KLÍČE

V posledních dvou desetiletích získaly na oblibě tzv. escape games, únikové hry.[14] Jsou postaveny na principu uzavření skupiny lidí v prostoru, z nějž nemohou jednoduše odejít. Musejí nejprve najít indicie, které jim k úniku ze simulovaného vězení pomohou. Tato hra nám poslouží jako příměr k současnosti popsané výše. Stav, v němž se nacházíme, připomíná únikovky zejména v základním principu hry: ocitáme se v podmínkách, které jsou více či méně pociťovány jako nevyhovující, a proto máme (větší nebo menší) potřebu z této situace odejít, uniknout, změnit ji. Zároveň ale nemáme žádný konkrétní návod, jak to udělat. Nemáme klíč. Musíme, chtě nechtě, hledat indicie, v případě společenské situace spíše návody, jak situaci změnit, jak se dostat ze začarovaného kruhu uzavírajícího nás v nespokojenosti, nutícího nás – na individuální či skupinové úrovni – k pouhým substitucím, náhražkám skutečného řešení.[15] Anebo k rezignaci paralyzující naši naději a víru v budoucnost, která, jak si ukážeme později, je mnohem důležitější než technologické inovace. Zejména tehdy, pokud už potřebné technologie k dispozici máme.

V knize No Future jsem se snažil popsat fenomén, který nám zjevně brání vyrovnat se s rychle se měnícím světem a jeho výzvami, riziky, hrozbami, které nás vedou k pocitu nepatřičnosti, nespokojenosti a úzkosti vyplývající z neschopnosti najít řešení takového stavu. Jde o selhání evolučně donedávna platného schématu, v němž starší generace dokážou těm mladším dostatečně dobře osvětlit charakter světa, v němž žijeme, naučit je v tomto světě obstát, umět se ho zmocnit, být v něm tak, aby život dával smysl a uspokojení z něj. Toto schéma bylo narušeno a mnohdy přímo zneplatněno právě vysokou rychlostí proměnlivosti a zrušením původních, z generace na generaci předávaných návodů na život. Starší generace se už nemohou opírat pouze o svou nabytou zkušenost, o poznání, které následně slouží pro výchovu a vzdělávání mladších, protože svět se v důsledku technologických disrupcí, zejména otevřením digitální (a postupně stále více virtuální) dimenze stává odlišným, novým, nepoznaným. Do takové míry, že zkušenosti a poznatky o světě vezdejším nelze aplikovat, nelze je použít, nelze s nimi úspěšně vzdorovat nepochopitelnému či neuchopitelnému. Schopnost předávat zkušenosti, poznatky a na základě nich také dovednosti zmocňovat se světa jako jedinec, skupina nebo společnost je základním předpokladem výchovy a vzdělávání. Je-li tento princip narušen, výchova a vzdělávání přestávají naplňovat svou evoluční funkci a pozbývají platnosti. Starší selhávají v hledání klíčů, destabilizováni ztrátou jistoty a vzniklou nejistotu pochopitelně přenášejí na mladší. Mladší vidí místo přirozených opor povážlivě nejisté lidi, kteří místo autority performují paniku a v neschopnosti hledat cestu do budoucnosti se uchylují k retrotopním vizím nebo minimálně setrvávají v nerozhodnosti.[16]

Narušení evolučně platného schématu výchovy a vzdělávání činí tuto „escape room“, únikovou místnost, poněkud složitější, než jaká je samotná společenská hra. Jde o to, že od starších a zkušenějších se očekává významně vyšší schopnost hledat potřebné indicie k řešení, úniku ze stavu nespokojenosti. Jenže starší, vlivem rychlé proměnlivosti podmínek, se najednou ocitají v pozici zranitelných a z toho důvodu nekompetentních k hledání tolik potřebných indicií. Sami potřebují pomoc, které se jim pochopitelně nedostává, protože v evolučně doposud platném schématu není žádný aktér, který by jim tuto pomoc mohl poskytnout. Mladší generace jsou k tomuto nezpůsobilé, protože dosavadní zkušenost lidského druhu jim tuto roli nepřisuzuje, a proto podobné pokusy selhávají.[17] Jde o přirozenou nedůvěru starší generace ve schopnost mladších poradit si s výzvami, hrozbami, ale i příležitostmi okolního světa lépe. A opět hraje roli zejména porozumění tomu, co ten okolní svět vlastně znamená, jak a v čem se odehrává, v čem tkví jeho podstata. Pro staršího muže v době zemědělské bylo nepochybně přijatelné, že jeho mladší nástupce dokáže zorat pole lépe a efektivněji, protože je obdařen silou, kterou už starší muž postrádá. Nicméně technologie byla stejná, starší i mladší se pohybovali na jednom poli (doslova i v přeneseném slova smyslu), a tedy setrvávali ve vzájemném pochopení i sdíleli účast. Starší zemědělec, stejně jako starší sklář nebo švec mohli být svým mladším nástupcům velmi dobrými rádci na poli, ve sklárně či dílně, stejně jako jimi mohli být v záležitostech soukromých nebo vztahových: předávali moudrost a poznání o světě, v němž společně žili a rozuměli mu podle ustálených pravidel, norem a tradic. To neznamená, že svět nevytvářel tlak transformovaný v eskapistické představy. Všudypřítomné utrpení a jeho postupné uvědomování a hledání existenciálního úniku z něj vedlo k vytváření náboženských představ o posmrtném dění, a to mělo poskytnout úlevu těm, pro které byl život nesnesitelný. Jenže právě zrušení ideologií – přirozené a nutné – a dominance superiorního já nutně vede k hledání úniku za života. Už není možné čekat na smrt, jak postulují náboženské ideologie, nebo život obětovat pro zájmy celku, jak mohla v určitých okamžicích dějin požadovat ideologie nacionalistická. Únik ze života v nejistotě a úzkosti je nyní možný pouze tehdy, dokážeme-li se shodnout na tom, co v rychle se měnících podmínkách vytváří potřebnou existenciální bázi pro nás coby evolučně společensky silně ukotvené, ale zároveň superiorně individulisticky orientované bytosti. To je klíč, v němž nestačí ani moudrost starších, ani další technologický inkrement, přírůstek inovací produkovaných digitálními generacemi. Tou existenciální bází může být pouze dohoda na tom, co společného jako superiorní individua sdílíme, ale také to, kde je hranice individuálních požadavků, za kterou není možné zacházet, pokud ještě máme mluvit o společnosti. A vědomí, že bez společnosti není člověk jako druh schopen přežít. A že k tomu, aby byl schopen nejen přežít, ale prospívat, žít smysluplně a s pocitem životního naplnění, nutně potřebuje v rámci společnosti rezonovat vírou a nadějí, že takový život – i taková budoucnost – jsou možné a že mají jasné obrysy, obsah i že existuje viditelná cesta k nim. Protože bez této shody, při ponechání superiorních individuí napospas jejich nejistotám a úzkostem, není možné spoléhat na naději nebo víru, a tím pádem se představa o existenci a budoucnosti rozpadá na neuchopitelný prach a vede k pesimismu, jenž efektivně zabrání schopnosti vidět před sebou cokoli smysluplného a naplňujícího.

[14]Nejde o účelové tvrzení, z historie této hry vyplývá, že vznikla v prvním desetiletí 21. století: en.wikipedia.org/wiki/Escape_room. Zajímavé je, že první podobný zaznamenaný koncept v USA (2003) se nazýval True Dungeon (v překladu skutečný žalář).

[15]O těchto substitucích více v No Future s odkazem na Frommovo rozlišení modu „mít“ a „být“, tedy rozdílu mezi modem „mít“, naplňováním života vlastněním věcí, případně vlastnickým přístupem ke vztahům (substituční strategie v případě neschopnosti autentického přístupu k životu), anebo modem „být“, kongruentním stavem, v němž cítíme shodu mezi tím, kdo jsme uvnitř a kdo jsme navenek, a dokážeme naplnění hledat přímým způsobem, nikoliv substitucí. Typickým příkladem mohou být na jedné straně lidé, kteří neustále nakupují, ale nemohou dosáhnout uspokojení, pokud přestanou. A oproti tomu lidé, kteří pořizují věci za účelem lepšího dosahování vlastního naplnění, tedy pouze tehdy, pokud jim to připadá smysluplné.

[16]V tomto směru je například zajímavé sledovat, jak složité je změnit kurikulum, obsah vzdělávání, na českých školách. Jde o proces trvající roky, který i v pokročilých fázích realizace neustále naráží na překážky zcela elementárního charakteru, tedy neschopnost najít základní shodu na tom, co je cílem vzdělávání, a podle toho modelovat jeho obsah.

[17]Autor čerpá ze své zkušenosti s dezinformační scénou, která se prostřednictvím tzv. řetězových e-mailů významně orientuje na starší generace. Jedním z častých argumentů je, že mladí lidé jsou starším generacím prezentováni jako pomatení a nedůvěryhodní.

BUDOUCNOST NEZÁVISÍ NA TECHNOLOGII, ALE NA VÍŘE A NADĚJI UVOLŇUJÍCÍCH VŮLI K MOCI. NADĚJE ALE PŘEDPOKLÁDÁ DŮVĚRU A DŮVĚRA POROZUMĚNÍ

Existuje jednoduchý, nerozporný princip, dá se říci axiom: Není dobré budoucnosti bez naděje na to, že bude dobrá. A existuje k němu doprovodný princip: Naději na budoucnost není možné stavět na pasivním přístupu k současnosti. My se jako společnosti, nejen ta česká, ale obecně rozvinuté společnosti euroatlantického prostoru, ocitáme v situaci, kdy přestáváme věřit, že svět může být lepší. Ztrácíme naději. A naději, kterou ztrácíme, pochopitelně nejsme schopni předat nastupujícím generacím, čímž je uvádíme do světa naší vlastní skepse, aniž by tato generace měla možnost se sama rozhodnout, zda se o svět a jeho lepší budoucnost bude snažit, nebo ne.[18] Naše chmurná vize budoucnosti[19] dopadá na další generaci bez ohledu na to, jak moc se snažíme předstírat, že je vše v pořádku. Nemáme totiž pod kontrolou sociální kumulace nejistot, které jsou ventilovány právě prostřednictvím digitálního světa. A nemáme tedy pod kontrolou ani amplifikátory těchto nejistot v podobě negativně orientovaných informačních výstupů, na které jsem poukazoval v úvodu knihy. Nejistota je vysoce nakažlivá. Tak zvaná emoční nakažlivost je zcela zjevný a prokázaný efekt, který můžeme spatřovat v podobě davových psychóz na fotbalových zápasech nebo demonstracích. Lze ho ale, v mnohem komplikovanější formě, najít i v šikaně, která stojí na emočním postoji vůči vyčleněnému jedinci. Každopádně už (ano, doba se překotným děním zkracuje, takže už) v roce 2014 byly zveřejněny výsledky masivního experimentu provedeného na 689 003 uživatelích sociální sítě Facebook. Výsledek není překvapivý, i prostřednictvím sociálních sítí je možné přenášet emoce.[20] Jenže právě v souvislosti s tím, že převažují emoce negativní, je možné mluvit o frustračním faktoru internetu a komunikace na sociálních sítích. Nejde přitom jen o to: multiplikace idealizovaných představ a nedosažitelných vzorů, kterou sociální sítě provádějí (a kterou provádějí také nástroje obrazové manipulace obsažené v každé aplikaci na zveřejňování fotek nebo v každém telefonu), je dalším zdrojem frustrace živené příslovečným „feedem“, tedy krmnou směsí sociálních sítí. Toto emočně stimulované digitální krmivo nechává zejména teenagery plně vystavené jeho působení, znejistění v křehkém období utváření jejich identity, napospas představám vedoucím od indiferentního pocitu nespokojenosti se životem až k úvahám o nedostatečnosti či nevhodnosti vlastního zjevu, vlastních citů, vlastního uvažování.[21] Je zcela jasné, že samotná média, jakkoliv vlivná jsou a jakýkoliv je jejich dosah, jsou amplifikátory obsahu. Ten rozhoduje. Pokud bychom uměli jako společnost využívat sociální sítě k posilování podpůrné zpětné vazby ostatních, zřejmě bychom byli po dvaceti letech jejich postupného prorůstání s lidskou komunikací na novém vývojovém stupni civilizace a neřešili tak zoufale nepředvídatelné dopady užívání digitálních nástrojů komunikace na duševní rozpoložení či společenskou náladu. Jenže my, jako lidstvo, v celkové sumě našich vnitřních, individuálních i kulturních komplexů něco takového neumíme. Jistě, lišíme se v tom společnost od společnosti, ale ani pomyslní šampioni progresivity tohoto světa nejsou v řešení vlivu digitálního světa na lidské chování (a na budoucnost) chytřejší. Vycházejí pouze z více konsolidované situace, protože tam, kde je méně frustrace a deprivace ve společnosti, je jí méně i v digitálním zrcadle. Takový je stav digitálního světa, který je na rozdíl od toho fyzického zcela obnažen ve smyslu intencí i projevů (chci-li někomu ublížit, dávám to najevo zřetelně a dávám to najevo velmi agresivně, což se ve fyzickém světě děje mnohem méně).

Prozatím, v době, které budeme při pohledu zpět říkat digitální pravěk, neumíme zacházet s těmi nejvlivnějšími nástroji digitálního světa s dostatečnou vyspělostí. Je to, jako kdybychom objevili oheň a vesele si s ním hráli bez ohledu na důsledky, které to může mít. S tím rozdílem, že důsledky přicházejí často po letech či desetiletích a jejich plíživý vývoj rozmlžuje kauzalitu. Nadto nejsme schopni skrýt znepokojení z toho, že jsme začali rozpoznávat rizika, která jsme si doposud neuvědomovali. A protože se jim neumíme postavit, stejně jako se neumíme dostatečně jednoduše postavit tváří v tvář skutečnosti, že lidská činnost způsobuje neudržitelnost života, alespoň života ve vysokém standardu, na který jsme si během pár desítek let zvykli, jako by tu byl odjakživa, jediné, co nám zbývá, je pocit nejistoty a z toho vyplývající úzkost, která se přenáší na úrovni obecné společenské nálady i běžných vztahů k těm, kdo přicházejí, aby to tu po nás přebrali. A my máme dojem, že jim vlastně nemáme co dát, ačkoliv žijeme nejbohatší život v dějinách lidstva, alespoň my na stále ještě šťastném zámožném severu, tedy převážně pouze v euroatlantickém prostoru doplněném o Japonsko, Jižní Koreu, Singapur, Tchaj-wan, Austrálii a Nový Zéland.[22]

Jáchym Bohumil Kartous: 1 celá 5
Děda mi dal tuhle meteostanici.

Sociologie i psychologie pracují s termínem sebenaplňující se předpověď, jenž má různé metaforické názvy (Pygmalion efekt, Golemův nebo Rosenthalův efekt). Jde o takový stav mysli či společného (společenského) přesvědčení, který sice není založen na fakticitě, skutečnosti, ale právě vnitřním přesvědčením (případně naopak nepřesvědčením) dokáže způsobit změny odehrávající se dle scénáře předpovědi či předtuchy.[23]

Trefným příkladem může být tzv. Rosenthalův a Jacobsonové experiment[24] provedený v roce 1968. Spočíval v tom, že se učitelé ve škole doslechli o zvlášť nadaných dětech, které shodou okolností sami učili. Experimentátoři následně, po určité rozhodné době zjistili, že tyto děti dosahují významně lepšího prospěchu než před začátkem experimentu. Vtip spočíval v tom, že do experimentu nebyly vybrány nadprůměrně nadané, nýbrž průměrně disponované děti. Zlepšení tedy nebylo dáno ničím jiným než přesvědčením učitelů a změnou jejich přístupu, zejména intenzity péče a míry pozitivní zpětné vazby. Učitelé přitom pracovali na základě pouhé domněnky, která vedla k přesvědčení, víře. A tato víra nakonec vedla k signifikantně odlišnému výsledku. Zlepšení se odehrálo proto, že učitelé byli předem přesvědčeni o výsledku.

Uvedený příklad je pro nás dobrou paralelou, neboť ukazuje, že jsou to do značné míry víra a naděje vložené do dětí a dospívajících, do následující generace, které určují její úspěšnost založenou na získaném sebevědomí. A je to tak i na úrovni celospolečenské. Tato tendence může být stejně tak opačná. Pokud nějaké dítě bude jeho okolí považovat za nevzdělavatelné, bude k němu tak přistupovat, a tím pádem je vysoce pravděpodobné, že bez ohledu na jeho či její potenciál dítě vzdělání nedosáhne. Různé sociální teorie pracují s tímto předpokladem v případě menšin či skupin definovaných odlišností, které vytvářejí sdílený dojem jejich méněcennosti. Je tedy nemožné, aby například ve společnosti, která vnímá Romy jako „nepřizpůsobivou“ národnostní skupinu, mohla tato menšina dosáhnout šance na uznání. Nemůže k tomu dojít proto, že většinová společnost je předem rozhodnuta, jaký bude vývoj, a drží přitom v ruce všechny důležité prostředky (vzdělávací a sociální systém), které mohou skutečnost změnit.

Z výše uvedených odkazů na různé průzkumy veřejného mínění v posledních letech vyplývá, že rostoucí počet dospělých nabývá přesvědčení, že dobře už bylo. Jsou to zároveň ti, kdo vládnou společnosti, kdo jsou mocni změny. To ale pouze v případě, že v takovou změnu věří. Místo toho ale narůstá pochybnost nejen o tom, že dobře už bylo, ale i o tom, že nastupující generace je sama schopna změnu k lepšímu nastolit.[25] Problém je nejen toto přesvědčení či zhodnocení skutečnosti, ale i to, že jim jako „vládci světa“ nejsme schopni předat dostatečnou dovednost k tomu, jak se světa zmocnit. Anebo dokonce takovou dovednost předávat nechceme, což může souviset jak s pocitem, že to my starší umíme lépe, nebo také s potřebou, která je tak běžná právě ve vzdělávání[26]: udržováním faktické moci nad ostatními zároveň udržujeme sami sebe v pocitu, že se světa dokážeme i při vzrůstající míře nepochopení zmocňovat.[27] A jakkoliv se toto lpění na moci může projevovat kolaterálními škodami, celá potřeba lpění samotného je silnější, protože bez něj by se dostavil pocit zbytečnosti a bezmoci.

Nezbývá, při výčtu příčin selhávající víry v budoucnost, v naději, že bude líp, vrátit se ještě jednou k problematice ztráty autority moudrých, o níž jsem se zmínil v kapitole „Escape game společnosti 21. století: Hledání společného klíče“. Vlivem ztráty chápání, tedy opanování či zmocňování se světa se z moudrosti starých často stává pošetilost či zjevné neporozumění, rezultující v pocit hořkosti z nespravedlnosti světa, jenž starším upírá nárok na status rádců, stařešinů.

Míra asistence, kterou naopak potřebují k tomu, aby přežili, v nich podněcuje pocit zbytečnosti. Tento pocit není neoprávněný. Je jim – někdy oprávněně, někdy méně – dáváno najevo, že jsou nesamostatní a jako takoví bezprizorní. Lidská osobnost má tendenci proti takovým stavům revoltovat, což vede v reáliích 21. století, v reáliích superiorního já substitučně syceného plody nadbytku, nadstandardu, k soustředění se na sobecké cíle. Jestliže není nic, co by přesahovalo mé já tady a teď, mé konečné já (a ve vyšším věku stále méně udržitelné a předpokládatelné já) s malým přesahem kamkoliv jinam, ať už do náboženské eschatologie, nebo do budoucnosti prostřednictvím mých následovníků (kterým nerozumím, a proto pro mě nemohou představovat důvěryhodnou budoucnost), velmi jednoduše si mohu v takovém rozpoložení, společném pro řadu našich vrstevnických „já“, vytvořit legitimizaci namířenou proti tomu nepřátelskému světu, jenž mi odebral předpokládaná privilegia moudrosti a učinil mě bezprizorním. Na konci takového života, jenž staví na superiorním já, je skutečně těžké najít při vědomí a stále častějších projevech konečnosti nějaký jeho smysl, tedy kromě udržení určité moci. Vyžaduje to sebepřekonání, které zvláště v posttotalitních, vnitřně v zájmech atomizovaných společnostech není vůbec jednoduché. Chybí k němu základní motiv, a pokud už se dostaví, neporozumění může jednoduše takového člověka dovést místo k naději v budoucnost k retrotopním úvahám podpořeným apokalyptickou interpretací dneška.

Je těžké pro současné dospělé, zejména ty starší dospělé, vyrovnat se s nároky na pochopení světa. Nejen světa, který je obklopuje a který „čtou“ svou vlastní zkušeností, ať už je jakkoliv zkreslená. Jde také o to, že jsou zde paralelní světy vytvářející se okolo jiných lidí, zejména okolo bytí mladých, s nimiž mohli starší donedávna sdílet jejich právě nabývanou zkušenost prostřednictvím vlastních vzpomínek na vlastní mladší věk a jeho složitost s nadhledem, který umožňuje věkový odstup. Jenže to právě zkomplikoval faktor rychle probíhající změny a jeho vliv na erozi zkušenosti, její přenositelnost a také její samotnou platnost. Když se dnes budou spolu bavit dva patnáctiletí kluci o běžné náplni svého digitálně-fyzického života, v pojmech jemu vlastních, jejich rodič, a ještě méně jejich prarodič, nebude dostatečně rozumět, o čem hovoří. Jestliže ani jazyk už není dostatečnou zárukou porozumění, pak se pochopitelně ztrácí základní opora pro jakékoliv porozumění. Jestliže se – v tradici foucaultovského porozumění jazyka, diskursu jako nástroje moci[28] – bavíme o tom, že jazyk sám nenese nic z konkrétního významu světa, že tento význam je dán konsensem, tedy vytvářením reality na bázi společenské shody,[29] pak je ale nutné dodat: bez jazyka nemáme nástroj, jak vůbec dosáhnout jakékoliv shody. Jestliže kritici 20. století, jako třeba právě Michel Foucault, vnímali, že moc se uskutečňuje mimo jiné tím, že „mluví jazykem“, tedy že jazyk je adaptován těmi, kdo drží moc, respektive do ní projikují svůj vliv právě prostřednictvím jazyka, ve století 21. by museli zřejmě usoudit, že takový prostředek alespoň stále umožňuje moc nad světem, jakkoliv definovaným, vykonávat. Jinými slovy, ano, přiznejme si, že jazyk byl vždy nejen nástrojem moci, ale také jejího zneužití mocnými v jejich vlastní prospěch. Na druhou stranu, v duchu sociální shody na skutečnosti, třebas vnucené těmi, kdo drží moc (prostřednictvím ideologie jako nositelky představ, případně sdělovacích prostředků nebo sociálních sítí jako nástrojů přenosu informací, a tedy i ideologií), společný jazyk srozumitelný napříč generacemi stále umožňoval takovou shodu (nebo alespoň uznání dominantního pojetí skutečnosti) vytvořit.

Bez společného jazyka chybí jakýkoliv prostředek nejen ke shodě, ale také k moci, kterou uskutečňujeme vůlí. Zkusme si na chvíli domyslet všechny negativní konotace, které slovo moc (či vůle k moci[30]) nese. Pokud se nám to podaří, můžeme si moc představit v její neutrální formě jako určitou aktivní schopnost, potenci, konat (oproti tomu si představme bezmoc či nemoc jako ztrátu nebo omezení této potence). V neutrální podobě je tedy moc možností aktivně jednat, ovlivňovat, měnit, vzdorovat, naplňovat představy, ideje atd. Moc je tedy aktem uskutečnění a v tomto smyslu je nenahraditelnou součástí kultury, pokud kulturu bereme jako konkrétní způsob naplnění lidství. Jazyk uvádí moc v pohyb prostřednictvím shody, případně vytváří ne-moc/bezmoc, pokud k takové shodě nedochází. Ostatně biblický příběh o zmatení jazyků v příliš nepokorném Babylonu neříká nic jiného, než že zrušením možnosti porozumět si je zrušena moc člověka.[31] Rozchod realit světa mezi jednotlivými generacemi rezultující ve „zmatení“ jazyků musí nutně mít reálný dopad na vzrůstající neporozumění a neshodu, a tedy, v konečném důsledku, na moc, na její směřování, na její výkon. Nerozumět si znamená nebýt mocni, což jde ruku v ruce s oslabením naděje v budoucnost jako zdroje pro sebenaplňující předpověď o budoucnosti.

Biblické přirovnání ke stavbě „zpupné“ věže se zde přímo nabízí, pokud metaforu věže do nebe transformujeme do podoby technologické extenze umožňující v digitální a virtuální vrstvě naší existence zrušit jakékoliv hranice fyzického světa a vytvářet perfektní universa šitá na míru každému člověku, jako by byl demiurgem, určovatelem světa kolem sebe, což je vlastnost historicky příslušející pouze bohu. Jen se stále více utvrzujeme, že bůh nemá s touto dynamikou co do činění, že ztráta společné shody prostřednictvím jazyka popisujícího jiné světy, které obýváme, a tedy ztráty moci, se děje naším vlastním přičiněním, jež nebere v potaz důsledky (nemá kapacitu důsledky vidět).

Neschopnost porozumět si navzájem pochopitelně komplikuje možnost hledat nějakou smysluplnou oporu v porozumění sobě samým. Opět se, prostřednictvím jiného prizmatu, dostáváme k problému identity, jejíž utváření je ovlivněno důvěrou v mé okolí a ve smysluplnost světa. Nelze získat důvěru v něco, čemu nerozumím a pro co jsem nesrozumitelný. V tomto smyslu je nutné hledat cestu, jak zabránit prohlubujícímu se neporozumění, abychom předešli krizi identity v budoucnosti.[32]

Jáchym Bohumil Kartous: Stařešina
Mamka říkala, že by v tom hrnku měla plavat moucha.

[18]V tomto smyslu je symptomatickým jevem svého času „revoltující teenagerka“ Greta Thunberg, vůči níž se část dospělé společnosti, která se nedokáže vyrovnat s představou změny, vymezuje jako vůči „šílené“, a již naopak ta část dospělé společnosti, která si potřebu změny uvědomuje a neví, jak ji naplnit, staví do svého čela.

[19]Výzkumné centrum Pew Research publikovalo v srpnu 2022 výsledky mezinárodního průzkumu veřejného mínění o tom, jak se povede nastupující generaci finančně. Výsledky se významně liší dle jednotlivých zemí, nicméně souhrnný medián ukazuje, že 70 % dospělých se domnívá, že nastupující generace zchudnou: www.pewresearch.org/fact-tank/2022/08/11/large-shares-in-many-countries-are-pessimistic-about-the-next-generations-financial-future/. Výsledky mezinárodního průzkumu téhož centra z roku 2017 ukazují převládající pesimismus ekonomicky a technologicky vyspělých zemí s ohledem na budoucnost nastupujících generací: www.pewresearch.org/global/2017/06/05/2-public-divided-on-prospects-for-the-next-generation/. I v Česku převažují pesimisté ve věci budoucnosti lidstva. Z dlouhodobého srovnání CVVM vyplývá, že od roku 1999 do roku 2021 stoupl počet těch, kteří se dívají na budoucnost černě, o 10 %, ze 46 % na 56 %: cvvm.soc.cas.cz/media/com_form2content/documents/c2/a5503/f9/ov220204.pdf.

[20]A jak ukázal experiment, také je velmi účinně kontrolovat či řídit, což se děje nastavením algoritmů samotných sociálních sítí i vyhledávačů. Viz Zdroje (str. 320).

[21]Studie publikovaná v roce 2022 ukazuje, že významně senzitivní vůči působení sociálních sítí jsou teenageři zejména v období probouzející se sexuality (mezi 11 až 13 lety u dívek, respektive mezi 13 až 15 lety u chlapců) a následně společně v 19 letech. Viz Zdroje (str. 320).

[22]Statistika Pew Research z roku 2015: www.pewresearch.org/global/2015/07/08/mapping-the-global-population-how-many-live-on-how-much-and-where/

[23]Rozpracováním tématu sebenaplňující se předpovědi se věnoval například sociolog Robert Merton (viz Zdroje, str. 320). V psychologii pracoval s tímto termínem Sigmund Freud.

[24]Studie z experimentu harvardského psychologa Roberta Rosenthala a ředitelky základní školy v San Francisku Lenore F. Jacobsonové ukazuje, že dramaticky se změna projevila v prvních dvou ročnících, kdy – jak lze předpokládat – ještě nebylo ustáleno přesvědčení dětí o tom, jsou-li ty „chytré“, nebo ty „hloupé“: www.krigolsonteaching.com/uploads/4/3/8/4/43848243/teacher_impact_on_self_confidence.pdf.

[25]To může mít částečně pocitové, ale částečně také objektivní příčiny. Z jiného průzkumu Pew Research vyplývá, že 7 z 10 dospělých obyvatel USA se domnívá, že mladí lidé čelí těžším výzvám, než tomu bylo dříve. Uvádějí náklady na bydlení, na studium nebo schopnost šetřit na horší časy: www.pewresearch.org/fact-tank/2022/02/28/most-in-the-u-s-say-young-adults-today-face-more-challenges-than-their-parents-generation-in-some-key-areas/.

[26]Jak konstatuje v rozhovoru pro Deník N Petra Mazancová, předsedkyně jedné z nejprogresivnějších českých učitelských organizací Učitelská platforma, učitelé ztrácejí svou „pseudomoc“ postavenou na vlastnění vědění. Interpretuje tak fakt, že se současní mladí lidé ve školách stále častěji ptají na to, k čemu jim určitá znalost bude dobrá: denikn.cz/702709/ucitele-ztratili-pseudomoc-deti-se-ptaji-na-smysluplnost-uciva-komentuje-dusledky-pandemie-predsedkyne-ucitelske-platformy/. Můžeme konstatovat, že ve školách, jedno kde, bude platit nepřímá úměra: čím méně si bude učitel, učitelka, vlastně jakýkoliv dospělý jist tím, že chápe svět okolo sebe, tedy i jeho proměnlivost a složitost, tím více bude lpět na představě, že právě jeho – částečný – výklad světa prostřednictvím výuky je platný a bude vyžadovat bezvýhradné uznání této představy od svých studentů a studentek.

[27]Zde může poměrně dobře posloužit skutečnost, že Andrej Babiš (ročník narození 1954), do voleb v roce 2021 premiér České republiky, a Miloš Zeman (ročník narození 1944), do roku 2022 prezident téže země, jsou digitálně takřka negramotní, přesto byli 4 roky dvěma nejvýše postavenými reprezentanty politické moci.

[28]Srozumitelný koncentrát Foucaultovy filozofie na webu Stanford University: plato.stanford.edu/entries/foucault/.

[29]Tzv. Thomasův teorém říká: „Jestliže lidé definují situaci jako reálnou, stává se reálnou v jejích důsledcích.“ Tato lidská vlastnost konstatovat skutečnost na bázi shody, nikoliv na bázi důkazu (ve vědeckém slova smyslu), úzce souvisí se sebenaplňující se předpovědí, jejíž efekt je popsán výše. Viz Zdroje (str. 320).

[30]Zjevným odkazem na Nietzscheho termín (dobře popsaný v koncentrátu Sociologické encyklopedie: encyklopedie.soc.cas.cz/w/Vůle_k_moci) si můžeme ujasnit právě roli jazyka v dějinách ideologií. Nacismus i komunismus prostřednictvím propagandy vynucovaly sociální shodu na distorzi reality, jak hezky ukazuje na příkladu zelináře „oslavujícího“ komunistické heslo v eseji Moc bezmocných Václav Havel: ct24.ceskatelevize.cz/sites/default/files/1817870-vaclavhavel_moc_bezmocnych_1978.pdf.

[31]„Celá země byla jednotná v řeči i v činech. Když táhli na východ, nalezli v zemi Šineáru pláň a usadili se tam. Tu si řekli vespolek: ‚Nuže, nadělejme cihel a důkladně je vypalme.‘ Cihly měli místo kamene a asfalt místo hlíny. Nato řekli: ‚Nuže, vybudujme si město a věž, jejíž vrchol bude v nebi. Tak si učiníme jméno a nebudeme rozptýleni po celé zemi.‘ I sestoupil Hospodin, aby zhlédl město i věž, které synové lidští budovali. Hospodin totiž řekl: ‚Hle, jsou jeden lid a všichni mají jednu řeč. A toto je teprve začátek jejich díla. Pak nebudou chtít ustoupit od ničeho, co si usmyslí provést. Nuže, sestoupíme a zmateme jim tam řeč, aby si navzájem nerozuměli.‘ I rozehnal je Hospodin po celé zemi, takže upustili od budování města. Proto se jeho jméno nazývá Bábel (to je Zmatek), že tam Hospodin zmátl řeč veškeré země a lid rozehnal po celé zemi“ (Genesis 11,1–9 CEP).

[32]O sebe-poznání a sebe-vědomí bude kniha obšírněji pojednávat v rozboru jednotlivých kvalit života důležitých pro 21. století.

ČAS SE KRÁTÍ:
ACHILLES AŽELVA MUSÍ SLADITKROK

Jedním ze základních problémů, které vedou ktéto zvláštní nesourodosti světů, které vlastně způsobují onu zvyšující se nesrozumitelnost, atedy nepochopení, atedy neschopnost empatie, atedy ztrátu naděje, je to, co jsem vNo Future nepřímo popsal jako různé tempo Achilla aželvy. Jde oznámou Zénónovu aporii, příměr, jímž poukázal na matematický paradox: Achilles želvu nikdy nedohoní, protože ona vždy bude iniciátorkou vlastního pohybu, atedy vždy bude vtomto konání před Achillem. Zatímco Zénónův paradox se matematicky vyřešit podařilo, pro naši neslučitelnou dichotomii světů technologií asociální adaptace (adaptace vzdělávacího systému) jsme zatím řešení nenašli.