Přeložila Tereza Dubenská

WHISKEY CHASER

Copyright © 2018. Whiskey Chaser by Lucy Score. Published by arrangement with Bookcase Literary Agency and Corto Literary. The moral rights of the author have been asserted.

All rights reserved.

Translation © Tereza Dubenská, 2026

ISBN 978-80-249-5910-8

Všem venkovským holkám, milovníkům kořalky

a čtenářům z Binge Readers Anonymous.

Kapitola 1

Scarlett

Nesnášela jsem funusy. Ve vzduchu páchly lilie a smutek, všichni se objímali a žmoulali rozmočené kapesníky. Navíc mě na krku škrábala cedulka černých šatů, které jsem narychlo sehnala ve výprodeji.

„Je mi líto vaší ztráty, Scarlett.“ Bernie O’Dell, metr osmdesát vysoký a trochu nahrbený chlapík mě toporně sevřel v náruči. Dneska kvůli pohřbu zavřel holičství. Patřil k hrstce přátel Jonaha Bodinea, kteří s ním zůstali až do hořkého konce, kdy už si žádné kamarády nezasloužil.

Usmála jsem se na Bernieho a poplácala ho po rameni. „Táta měl štěstí, že měl takového přítele.“

Když jsem zaznamenala, že se mu v očích zaleskly slzy, nasměrovala jsem ho raději k Bowiemu, nejhodnějšímu ze svých bratrů. Netvrdím, že by Jameson a Gibson byli zlí, nicméně Bowie pracoval jako zástupce ředitele na střední škole. To znamená, že byl zvyklý řešit na denním pořádku emoce, které nás ostatní děsily.

„Je to Boží plán,“ prohlásila Sallie Mae Brickmanová a povzbudivě mi stiskla ruku. Bez ohledu na roční období mívala ledové dlaně. Mohl být parný červenec a na teploměru čtyřicet stupňů, ale v jejích rukou se citronáda měnila v ledovou tříšť.

„Určitě ano,“ řekla jsem, byť jsem si nebyla jistá, jestli nějaký plán nebo Bůh existují. Ale pokud Sallie Mae nacházela ve víře útěchu, neměla jsem důvod brát jí iluze.

Fronta lidí, kteří nám přišli vyjádřit soustrast, se zasekla jako ucpaná kanalizace, protože Bernie Jamesonovi sáhodlouze vyprávěl příběh z rybaření. Můj brácha byl samotářský umělec a nejspíš právě prožíval svoji nejhorší noční můru. Za jeho zády ležel v rakvi náš otec a zástup Bootlegerů nebral konce.

Městečko Bootleg Springs v Západní Virginii bylo podle mého skromného názoru tím nejbáječnějším místem na světě. Pyšnili jsme se dlouhou historií pašování alkoholu z dob prohibice – pradědeček Jedidiah Bodine byl v kraji pojmem, protože jeho domácí pálenka zajistila našemu městu blahobyt –, horkými prameny a půl tuctem lázní, jejichž zásluhou turistický ruch jen vzkvétal. Byli jsme malí, ale silní. Každý znal každého. A když někdo z nás umřel – bez ohledu na jeho postavení v komunitě –, všichni jsme se vyparádili, napekli koláče a vyrazili kondolovat.

„Ahoj, broučku.“ Cassidy Tuckerová, nejkrásnější a nejostřejší zástupkyně šerifa v celé Západní Virginii, na sobě měla uniformu a za sebou táhla svoji sestru June. Cassidy, moje nejlepší kamarádka už od školky, přesně věděla, jaký emoční zmatek se skrývá pod mým smutným kukučem. Vrhla jsem se jí kolem krku a vtáhla do objetí i June Bug.

June mi dala dvě herdy do zad. „Určitě jsi ráda. Aspoň se už nemusíš bát, že se otec zase opije a udělá ti na veřejnosti ostudu,“ prohlásila bez obalu.

Zamrkala jsem. June byla… jiná. Vztahy ji mátly. Měla daleko radši sportovní statistiky než povídání. To nám ale s Cassidy nikdy nezabránilo vláčet ji mezi lidi. Navíc byla Bootlegerka. V našem městě se nenašel nikdo, kdo by netoleroval její svéráznou náturu.

„To máš recht, June,“ odpověděla jsem. Všichni ostatní byli příliš zdvořilí, než aby zmínili fakt, že se otec upil k smrti. Ale to, že udělal opravdu mizerná životní rozhodnutí, neznamenalo, že nebyl součástí zdejší komunity. Navíc o mrtvých, co leží v saténem vyložené rakvi v místním kostele, se má mluvit jen dobře, ne?

„Co je?“ zeptala se June sestry a zvedla obočí, když se přesunuly k bratrovi. Cassidy ji mlčky poplácala po rameni.

Starý soudce Carwell vzal moji ruku do obou dlaní a já loupla pohledem doprava na Bowieho. Zrovna objímal Cassidy… se zavřenýma očima. Později se mu za to vysměju. Čicháš k vlasům zástupkyně šerifa na pohřbu vlastního otce, Bowie? Tak už ji krucinál pozvi na rande!

„Upřímnou soustrast, Scarlett,“ zasípal soudce Carwell. Nejmíň patnáct let se pokoušel odejít do důchodu, ale lidé z okresu Olamette ho odmítali pustit. Bootleg si na změny zvykal velmi pomalu.

„Děkuju, pane,“ odpověděla jsem. „A prosím vyřiďte díky manželce za kukuřičný chléb, co nám poslala.“

Kukuřičný chléb Caroliny Rae Carwellové proslul v širokém okolí. Ráno jsem se o poslední kousek poprala s nejstarším bratrem Gibsonem. Bojovala jsem zákeřně… a vyhrála.

Teď jsem byla ráda, že jsem pohřebním hostům čelila s plným žaludkem. Kdekdo se přišel omluvit, přihodit pomluvu o smutném životě Jonaha Bodinea nebo prohlásit, jaké je to požehnání, že už je konec.

Skutečným požehnáním by bylo, kdyby se otec před deseti lety probudil s další kocovinou a dostal rozum. Místo toho se dál opíjel k smrti a my čtyři sourozenci jsme teď stáli v kostele, do kterého jsme nevkročili od maminčina pohřbu.

Přesně tak. Byla jsem šestadvacetiletý sirotek. Naštěstí mi zbyli bratři. Bez těch tří zamlklých troubů bych se neobešla. Respektive bez nich, vychlazeného piva, dobré country písničky a svého domku u jezera. Nic jiného jsem k životu nepotřebovala.

„To bylo peklo,“ zamumlal Gibson, svalil se na první lavici a skopl si boty. Jako většina tesařů a truhlářů se při pohledu na oblek okamžitě osypal. Byl to vysoký, tmavovlasý a pohledný rebel – s nulovou schopností držet vztek na uzdě. Ostatní obyvatele Bootlegu ho měli za problémového grázla. Já v něm viděla staršího bráchu, který mi uprostřed noci běžel do obchodu pro tampony.

K jeho nelibosti zdědil vzhled po tátovi: tmavé vlasy, ledově modré oči a vousy, které se během dvou dnů změnily z pěkného, upraveného strniště na plnovous horala. Gibsona žralo, že pokaždé, když se podíval do zrcadla, viděl Jonaha Bodinea.

Jameson došel k oltáři, sesunul se na schůdky se zeleným kobercem a zakryl si obličej rukama. Věděla jsem, že nebrečí. Jen toho měl plné zuby a jeho sociální baterka byla vybitá.

Bowie mi položil ruku na rameno. „Držíš se?“

Ušklíbla jsem se. „Ale jo. A ty?“

„Jde to.“

Reverend Duane nám poskytl trochu soukromí, než tátu připraví na uložení do země. Nikdo z nás se na to netěšil. Přežili jsme smuteční hostinu a obřad, samotný pohřeb byl však jen pro úzký rodinný kruh a představoval poslední povinnost, která stála mezi námi a litry alkoholu.

Zabloudila jsem pohledem k otci. Nikdy jsem nechápala lidi, co tvrdí, že mrtví vypadají, jako by spali. V okamžiku, kdy duše Jonaha Bodinea opustila jeho tělo, zůstala po něm jen prázdná schránka. Přesně to mi problesklo hlavou, když jsem ho našla mrtvého v posteli, v té samé, kterou po dvaadvacet mizerných let sdílel s mamkou.

Ze všech Bodineů jsem měla k tátovi nejblíž. Pracovali jsme spolu a já po něm převzala rodinný podnik, jakmile kvůli chlastání nedokázal dokončit zadaný úkol. Řídit jsem se naučila ve dvanácti. To léto mě mamka začala posílat do práce s tátou, abych na něj dohlídla. A protože jsem mu pít nezabránila, vypodložila jsem si sedadlo jeho auta dekami a začala se seznamovat s manuální převodovkou.

Teď byl pryč. A já neměla páru, jak se s tím mám sakra vyrovnat.

„Platí, že si večer uděláme ten oheň, Scar?“ Gibson se na mě díval zkoumavě, jako by věděl, že nejsem z těch, co si oddychnou, že ožrala konečně natáhl bačkory.

„Jo, platí.“

Můj domek s kouskem pláže u jezera byl jako stvořený pro podobné večery. Mejdany se nesly v duchu táboráků na břehu, nafukovaček na vodě a narychlo svolaných koncertů některého z místních hudebních talentů, kterých Bootleg nabízel slušnou řádku.

Zatímco mí bratři se těšili na další párty, já to brala jako rozloučení s otcem, kterého jsem navzdory všemu milovala.

„Hele, Bowie,“ řekla jsem a sjela ho pohledem. Měl šedé oči po mamce, stejně jako já, a černé vlasy po tátovi. „Fakticky jsi očichával Cassidy Tuckerovou, nebo jsem si to jenom představovala? Ke kolika dalším sousedům sis přičuchl?“

Zatnul zuby, čímž zdůraznil svoje ostré lícní kosti. „Sklapni, Scarlett.“

Usmála jsem se, poprvé za celý den. „Jen si z tebe utahuju,“ mrkla jsem na něj.

Bowie by nikdy nepřiznal, že je zamilovaný až po uši. Pokud vím, nikdy se k ničemu neosmělil. Zato já, když se mi někdo líbil? Na rovinu jsem mu to řekla. Život je krátký a orgasmy báječné.

Kapitola 2

Devlin

Dům voněl po cukrových sušenkách a prachu. Babička odjela na několik týdnů do Evropy, kde si užívala jarní prázdniny se svou partnerkou Estelle. Když se doslechly o tom, jak se mi život sesypal pod rukama, nabídly mi, abych se nastěhoval k jezeru, do toho malého, neznámého městečka v Západní Virginii.

Nikdy jsem tam nebyl. Kvůli všemu, co se dělo v Annapolisu, to ani nešlo. To babička jezdila na prázdniny a svátky k nám. Nechávala se slyšet, že máme hektické programy, ale všichni jsme znali pravý důvod. Kdykoli se má matka – její dcera – vydala do Bootleg Springs, proměnila se v chodící učebnici pasivní agrese.

Tenhle zapadákov byl ale mou jedinou možností. Podělal jsem si život a někdo ho podělal mně. Vyhnali mě. A já stejně neměl chuť dělat nic jiného než sedět se zavřenýma očima a zkoušet zapomenout na všechno, co se stalo v posledních měsících.

Včetně chvíle, kdy jsem přerazil Haydenu Ralstonovi nos.

Násilí není řešení, jak mi velice užitečně připomněl otec. Jenže ta morbidní radost, kterou jsem cítil, když tomu hajzlovi křupla chrupavka, naznačovala něco jiného. Obvykle jsem se coby muž, jehož od školky vychovávali k veřejné funkci, k násilí samozřejmě neuchyloval.

Stál jsem u dveří na terasu a zíral do tmy. Otevřel jsem je v naději, že vyženu zatuchlý vzduch, ale jediné, čeho jsem dosáhl, bylo, že jsem do své samoty pozval dunící muziku od sousedů. Zpěv nějakého optimistického country zpěváka se naprosto míjel s mou úzkostnou náladou. Nepřijel jsem, abych sledoval opilé vidláky. Přijel jsem, abych se v klidu utápěl v sebelítosti.

S povzdechem jsem se zvedl z babiččina kostkovaného křesla a vyrazil ke dveřím. Posuvné dveře se několikrát zasekly. I ty musím nechat opravit. Babička a Estelle mi poskytly útočiště v těžkých časech, takže bylo fér, abych dal pár věcí do pořádku. Včetně sebe.

Když jsem vstoupil na terasu, ovanul mě kouř. Jestli nějaký rozdivočelý venkovský balík překročí hranici pozemku, okamžitě ho zažaluju.

Vyrazil jsem lesíkem směrem ke zvukům, jež mým uším zněly cize. Smích, výskání. Zábava. Začlenění a sounáležitost. Už jsem zapomněl, jaké to je. Cítil jsem se jako outsider, který na svět nahlíží zvenčí – jak ve svém starém životě, tak tady, na téhle vesnické křižovatce, uvíznutý mezi minulostí a nejistou budoucností.

Pěšina mezi našimi pozemky byla vyšlapaná – jestli lidmi, nebo zvířaty, to jsem nevěděl. Když jsem vyšel zpoza stromů, připadal jsem si, jako bych vstoupil do jiného vesmíru: veselí, tanec, páry pohupující se v rytmu pomalé písně, desítky lidí kolem táboráku. Oheň praskal, syčel a posílal do nebe modravý kouř a jeho světlo se odráželo v hladině jezera. Dům – spíš chata – působil jako domeček pro panenky. Malý, ale hezký.

Spustil country šlágr, který jsem znal dokonce i já, a lidi začali šílet, jako by právě vyhráli v loterii. Jakmile někdo zvýšil hlasitost, vzpomněl jsem si, proč jsem vlastně přišel.

„Čí je to dům?“ zeptal jsem se páru, který to roztáčel na improvizovaném tanečním parketu.

„Scarlettin,“ odpověděla žena s tak silným přízvukem, že jsem jí sotva rozuměl.

Samozřejmě že se moje sousedka jmenovala jako typická jižanka.

„Je támhlenc u pick-upu.“ Její přítel kývl zarostlou bradou k červenému vozu, který stál zadkem k ohni. Kolem korby se shromáždil jásací dav.

Pár se vrátil k pohupování, čelo přitisklé k čelu. Vyrazil jsem napříč trávníkem k tomu bengálu. Bengálu? No výborně. Už jsem přebíral venkovský slovník.

Když jsem se propletl „támhlenc“ k pick-upu, zůstal jsem stát jako přimrazený. Scarlett stála na korbě zády ke mně, tváří k davu. Na sobě měla kratičkou džínovou sukni, kostkovanou košili zavázanou v pase a kovbojské kozačky. Dlouhé hnědé vlasy jí splývaly po zádech a na štíhlých nohách se rýsovaly svaly. Byla drobná, a přitom měla křivky, které si zasloužily uznání. Vypadala jako ztělesnění fantazie o té „obyčejně neobyčejné“ holce ze sousedství. A to jsem ještě neviděl její obličej.

Zaklonila hlavu a konečky vlasů se jí otřely o bedra. Dav se rozeřval hlasitěji.

„Pij, pij, pij!“ skandoval.

Scarlett se narovnala, roztáhla ruce a s teatrálním gestem ukázala prázdný kelímek. Pak ho postavila na zadní dveře auta a uklonila se, čímž mi poskytla letmý výhled na to, co se skrývalo pod sukní.

Dav ji zbožňoval. Musel jsem si přiznat, že kdybych nebyl prázdnou skořápkou člověka, taky bych se k nim přidal. Krátce zatančila a předklonila se, aby si se všemi kolem vozu plácla. Potom natáhla ruku ke mně.

Ústa měla široká, nos jako pršáček posetý pihami a veliké oči orámované hustými řasami.

„Vida vida, lidičky. Podívejte, kdo si konečně přišel hrát.“ Hlas měla sladký a opojný jako pálenka, kterou nám babička vozila na Den díkůvzdání.

Než jsem stihl cokoli říct nebo udělat, než jsem vůbec otevřel pusu, abych ji požádal, ať ztlumí tu zatracenou muziku a projeví aspoň špetku úcty k sousedům – už se mě dotýkala. Přesněji řečeno, položila mi ruce na ramena, pevně se o mě zapřela a odrazila se.

Jednal jsem instinktivně. Chytil jsem ji v pase a pomohl jí seskočit z korby auta. Moje paže zareagovaly pomaleji než mozek. Držel jsem ji ve vzduchu a díval se jí do očí. Byly stříbřitě šedé, veliké a jiskrné. Vysmívala se mi? Když jsem ji pomaloučku spouštěl na zem, její tělo se otřelo o každý centimetr toho mého.

Byla to droboučká víla ze Západní Virginie.

„Už bylo sakra na čase, aby ses ukázal.“

„Promiňte?“ Poblahopřál jsem si, že jsem vůbec dokázal promluvit.

Strčila si prsty mezi rty a pronikavě hvízdla. „Teď už můžeme hudbu ztlumit!“ křikla, nebo spíš zahulákala, jak se v tomhle zapadákově říkalo.

Hlasitost okamžitě klesla na polovinu.

„My se známe?“ zeptal jsem se, když jsem konečně našel ztracenou řeč. Tuhle pivem nasáklou divoženku bych si určitě zapamatoval.

Neodpověděla, popadla mě za ruku a odtáhla k trojici chladicích boxů mezi domem a ohništěm. Sehnula se, prohrabala se kostkami ledu a vytáhla dvě flašky.

„Tumáš,“ jednu mi podala. „Lidi, tohle je Devlin McCallister, Louisin vnuk.“

„Nazdar, Devline!“ zavolali lidé v kroužku kolem chladicích boxů.

Zmatený a vykolejený jsem se podíval na pivo v ruce, a protože mě nic lepšího nenapadlo, odšrouboval jsem víčko. Hudba už tolik neřvala, mise byla splněna. Měl bych jít.

„Pojď,“ vybídla mě Scarlett a kývla hlavou k hloučku u ohně. „Představím tě ostatním.“

V tu chvíli mě nenapadlo nic, co by mi vadilo víc než představování. Toužil jsem zmizet zpátky do babiččina domu a schovat se.

Když jsem ještě býval státním zástupcem, ženatým mužem s pěkným domem a pětiletým plánem vypracovat se do kongresu, podobné věci mi nevadily. Ovšem coby téměř rozvedený, nově zostuzený zákonodárce na nucené dovolené jsem neměl nejmenší chuť s kýmkoli mluvit.

„Devline, tohle je můj brácha Jameson,“ řekla Scarlett a láhví piva ukázala na muže v šedém tričku. Ruce měl v kapsách a ramena shrbená, jako by byl také raději kdekoli jinde.

Přikývl jsem a on mi kývnutí oplatil. Okamžitě se mi tím zalíbil.

„A tady je můj brácha Gibson,“ řekla a položila ruku na rameno muže ve flanelové košili, který tiše brnkal na kytaru.

Zamračil se na mě jako na zločince a něco nezřetelně zamručel.

Lidé v těchto končinách jsou opravdu přátelští.

„A nakonec brácha Bowie.“ Poklepala na záda muži v pleteném svetru, který držel v ruce pivo. Geny se ve třech bratrech nezapřely. Scarlett měla jemnější rysy a v záři ohně se v jejích dlouhých vlasech objevoval měděný nádech.

„Čau, Devline. Jak je?“ Bowie mi podal ruku a letmo se usmál.

„Čau,“ papouškoval jsem. Zjevně jsem zapomněl, jak se chovat i v docela obyčejných situacích. Kdyby mě teď viděla matka, královna etikety, studem by se propadla.

„Louisa nás požádala, abychom tu všichni Devlina přivítali. Byla by ráda, kdyby se tu cítil jako doma,“ řekla Scarlett a významně se podívala na Gibsona.

Ten jenom odfrkl: „Vždyť jo.“

Scarlett mu vrazila políček a odsekla: „Chovej se slušně.“

„No jo,“ zamumlal Gibson a zase sklopil oči ke kytaře.

„Gibson je vztekloun,“ omlouvala ho Scarlett. „Jameson je umělec, co by byl nejradši pořád sám. A Bowie miluje všechny. Viď, Bowie?“ mrkla na něj.

„Přestaň kecat,“ zamračil se Bowie a varovně vztyčil prst, ale v jeho hlase nebylo ani stopy po hněvu.

Scarlett se zasmála. Její smích zněl jako cvrlikání ptáků za slunečného nedělního rána a vyvolával ve mně zvláštní odezvu.

„A vy jste?“ zeptal jsem se překvapený, že se zapojuju do hovoru.

Sekla po mně očima. „Přece Scarlett Bodineová, kdo jiný?“

Někdo znovu zesílil hudbu a mně začala třeštit hlava. Když Scarlett tu písničku poznala, zavýskala. Připomnělo mi to důvod, proč jsem vlastně přišel.

„Ocenil bych, kdybyste tu hudbu ztlumili,“ sykl jsem.

„Cože?“ vykřikla.

Naklonil jsem se těsně k ní a uhýbal jejím pažím, kterými mávala do rytmu. „Ztište to!“

Zasmála se. „Devline, je pátek večer. Co jsi čekal?“

Čekal jsem ticho venkova, kde jsou všichni v osm v posteli, abych si mohl v klidu lízat rány. Čekal jsem, že mi manželka nezahne. Krucinál, čekal jsem úplně jiný život.

„Jsou lidé, kteří večírky nemají rádi,“ řekl jsem jako dědek, co vyhání děti ze zahrady. „Ztlumte to, nebo zavolám policii.“

„Tak pardóóón. Nevěděla jsem, že tam, odkud pocházíš, je zábava nelegální.“

„Rušení veřejného pořádku je nezákonné všude. A vy mě rušíte.“

„Chuděrko. Možná si jen potřebuješ trochu odfrknout, nemyslíš?“ prohodila Scarlett a naoko soucitně zamrkala.

V tu chvíli jsem myslel jen na to, že jsem sem neměl jezdit. Bootleg Springs nebylo místo, kde by se člověk mohl schovat a nabírat síly.

„Prostě se trochu ztište,“ zamumlal jsem, otočil se a zamířil zpět do bezpečí lesa.

„Fakticky ráda jsem tě poznala!“ zavolala za mnou. A já si pomyslel ještě jednu věc. Scarlett Bodineová právě lhala.

Kapitola 3

Scarlett

Rozklepla jsem vejce do mísy. „Do pytle,“ zamumlala jsem a vylovila kousek skořápky. Potom jsem v šuplíku vedle dřezu našla vidličku a vejce jsem míchala, dokud směs nezískala správnou konzistenci.

Plátky slaniny jsem vytáhla z pánve vteřinu předtím, než zuhelnatěly, a hodila je na talíř. Rozpadly se jako seškvařené střepy.

„Co tu krucinál pohledáváte?“

Devlin stál v kuchyni a zíral na mě, jako bych někoho zavraždila. Je sice pravda, že jsem se k němu vloupala, ale co jsem měla dělat, když mě o to jeho babička požádala?

Všechno bych mu vysvětlila, kdyby se tu neobjevil v bavlněných kalhotách od pyžama, které mu seděly proklatě nízko. Vsadila bych svoje nejlepší boty, že na sobě nemá spodní prádlo. Jen velmi neochotně jsem odtrhla oči od vybouleniny na kalhotách a zvedla jsem je k jeho nahé hrudi.

Luskl prsty. „Posloucháte mě?“

„Jasně!“ prohodila jsem zvesela.

Devlin protočil panenky a dal si ruce v bok. „Co děláte v mojí kuchyni?“

„Připravuju ti snídani.“ Nejspíš mu to po ránu moc nemyslelo. Co jiného bych tu asi dělala s talířem slaniny v ruce?

„Chtěl jsem se zeptat, proč mi děláte snídani. Jak jste se sem dostala?“

Naklonila jsem hlavu na stranu. „Louisa mě požádala, abych na tebe dohlédla. A vždycky nechává odemčené dveře v přízemí.“

„Vloupala jste se mi do domu…“

„Do Louisina domu,“ opravila jsem ho.

„Vloupala jste se sem, abyste mi udělala snídani?“

Zalitovala jsem, že jsem mu jednoduše neobjednala skořicového šneka s donáškou do domu a nepustila to z hlavy. Devlin očividně netušil, jaké cti se mu dostalo, že mu Scarlett Bodineová připravuje míchaná vajíčka. Chlapi o tomhle okamžiku snili, a on si stěžoval! Bylo to jediné jídlo, které jsem uměla. Naučím se vařit. Jednou. Prozatím jsem žila ze sendvičů, míchaných vajec a jídel z bistra.

Popravdě mi nepřišlo, že by mi vaření kdovíjak chybělo. A žádný chlap si nikdy nestěžoval, že jsem šikovnější v ložnici než v kuchyni.

„Nemůžete jen tak přijít do něčího domu,“ spustil znova Devlin. Choval se, jako by děcku vysvětloval, že dvě a dvě rovná se čtyři.

„Ale ano, můžu. Děláme to všichni. Tak se chovají správní sousedé. Zvykni si na to,“ pokrčila jsem rameny a vylila rozmíchaná vajíčka do pánve.

„Nestojím o ty vaše sousedské vztahy.“ Skřípal zuby a ve tváři mu poskakoval sval. Byl ještě hezčí, než mi Louisa vyprávěla. Překvapilo mě to, vždyť obvykle nešetřila lichotkami.

„No, teď už nemáš moc na výběr,“ utrousila jsem, vytáhla ze džbánu na pultu vařečku a promíchala vajíčka. „Kafe je hotové,“ řekla jsem a ukázala na kávovar. „Třeba změníš názor, až do sebe dostaneš trochu kofeinu.“

Zíral na mě téměř celou minutu, než se konečně odšoural ke kuchyňské lince. Kávu jsem dokázala uvařit i se zavázanýma očima a jednou rukou za zády.

„Scarlett, nechci, abyste sem chodila bez pozvání,“ řekl po prvním doušku.

Naložila jsem vajíčka na talíř, ozdobila je pár plátky extra křupavé slaniny a podala mu snídani. „To jen tak říkáš.“

„To říkám a myslím smrtelně vážně. Nejsem tady, abych si hledal přátele a navazoval sousedské vztahy.“

„Tak proč jsi přijel?“ zajímalo mě. Jen blázen by se nastěhoval do Bootleg Springs kvůli samotě. Vždyť my se chodili představovat i turistům, kteří si tu pronajímali domky na prázdniny. Devlina čekalo hodně nepříjemné vystřízlivění.

Zazvonil domovní zvonek a já se usmála. Nainstalovala jsem ho speciálně pro Louisu. Místo klasického cinkání zazněla Beethovenova Osudová. Babičkám Louise a Estelle to vždycky vykouzlilo úsměv na tváři.

„Zvonek,“ oznámila jsem pro případ, že by to nepoznal.

„Všiml jsem si,“ odsekl a zamířil ke vchodu. Nalila jsem si šálek kafe a v hlavě si prošla dnešní program. Měla jsem ještě půl hodiny, než jsem musela vyrazit za prvním zákazníkem. Konečně jsem přesvědčila Jimmyho Boba, aby mi dovolil opravit okapy Rezavého hasáku. Fasáda jeho železářství už dvacet let volala po renovaci. Měla jsem po krk toho, jak mě pokaždé, když jsem šla kolem do bistra, pocákala dešťová voda.

Potom jsem měla namířeno do jedné ze svých nemovitostí. Nájemníkovi se nějak podařilo přeprogramovat garážová vrata. Pak se zastavím u šerifa a Nadine, abych vyměnila vzduchový filtr v topném systému a mrkla se, jestli mají klimatizace připravené na léto. Když mi zbude čas, zaskočím se k Emmě Leigh a Ennisovi podívat na lodní zvedák u jejich mola. Emma Leigh mi ráno psala, že se zasekl ve vzpřímené poloze.

V předsíni se ozvaly hlasy a pak bouchly dveře.

Devlin se vrátil do kuchyně a nechápavě zíral na talíř v ruce.

Nakoukla jsem skrz potravinářskou fólii. „To jsou brownies od Millie Waggleové?“

„Nejspíš jo. Její jméno jsem nezachytil. Moc toho nenamluvila.“

Millie se oblékala jako učitelka náboženství, ale pekla jako hříšnice. V přítomnosti přitažlivých chlapů bývala trochu nesvá. Kéž bych viděla její výraz, když jí otevřel rozvrkočený Devlin bez trička. Chudák Millie po zbytek dne nepromluví.

Shrábla jsem z talíře kousek čokoládové dobroty a zakousla se do něj. „Hmm, boží. Jojo, to pekla Millie. Kristepane, ta holka je génius.“

Devlin mě sledoval hnědýma očima. Co jsem to v nich viděla? Zájem? Znechucení? Obojí? Bavilo mě ho provokovat.

„Pusť se do vajíček, jinak ti vystydnou. Co by sis dal k večeři?“ zeptala jsem se a zamrkala řasami.

Zase mu zacukal ten sval ve tváři. Moje práce tu byla zřejmě hotová.

„Obvykle jím sám,“ zakabonil tu svoji mrzutou a neuvěřitelně sexy tvářičku.

Usmála jsem se na něj. „To ještě uvidíme.“

Odvrátil se ode mě a otevřel zásuvku tak prudce, až mu držadlo zůstalo v ruce. „Tenhle dům se rozpadá!“ zasténal.

„Já to spravím,“ slíbila jsem. Vždyť šlo jenom o šuple, proboha. Choval se, jako by mu na hlavu padal strop.

Sebral z pultu útržek papíru a něco na něj načmáral.

Jen co ho zase odložil, zvědavě jsem ho sebrala. Posuvné dveře se zasekávají, terasa potřebuje opravit, schody vržou, ošklivý koberec, kohoutek v patře kape, držadlo zásuvky. Otočila jsem papír a zvedla obočí.

„No, o ten první seznam se klidně postarám, ale pro ten druhý budeš potřebovat jiného odborníka.“ Na zadním straně totiž stál soupis všeho, co se v životě Devlina McCallistera podělalo. Hned na prvním místě stálo: Oženil jsem se se špatnou ženou.

Vyškubl mi ho z ruky.

„Ne, díky. Nepotřebuju vaši pomoc s ničím. A rozhodně nepotřebuju, abyste tu slídila a předstírala, že tu něco spravujete. Musím si najmout údržbáře.“

„A kdepak ho najdete?“ zeptala jsem se uštěpačně.

Prošel kuchyní a zamračil se na nástěnku. Triumfálně z ní strhl vizitku. „Tak koukejte.“

„Takhle zjara mají práce nad hlavu, protože začíná turistická sezóna.“

Devlin tvrdohlavě vytočil číslo.

Když mi v kapse zazvonil mobil, vytáhla jsem ho a ohlásila se: „Údržba domů a bytů. U telefonu Scarlett. Co pro vás můžu udělat?“

Devlin se zasténáním zavěsil.

Kapitola 4

Devlin

Zhruba dvě minuty poté, co jsem Scarlett vyhnal, mi zazvonil telefon.

„Proč jsi proboha vystrnadil Scarlett Bodineovou z mého domu?“ spustila babička bez okolků.

Paráda. Moje sousedka je drbna. „Zdravím. Jak je v Římě?“

„Neodváděj řeč a odpověz,“ pokračovala babička. „Jsi můj nejoblíbenější vnuk, Devline, a vím, že si procházíš náročným obdobím. Ale nemůžeš být protivný k našim sousedům.“

„Babi, ona se ti vloupala do domu a uvařila mi studená, rozbředlá vajíčka.“ Seškrábl jsem je do koše a nalil si další kafe. Chuť k jídlu mě přešla už před několika měsíci.

„Jenom se chová přátelsky.“

„Bydlíš ve městě, kde se vloupačky považují za přátelské chování.“

„Musím ti připomínat, že ty zase žiješ v prostředí, kde ti přátelé a rodina vrazí kudlu do zad, aby se dostali na vrchol potravního řetězce?“

„Teď trochu přeháníš,“ řekl jsem a samotného mě udivilo, že jsem se usmál. Babička nevynechala příležitost, aby dala najevo svůj odpor k politickému světu, v němž jsme se s rodiči pohybovali.

„Poslyš, ocenila bych, kdybys byl na tu holku milý. Chápu, že asi nehledáš společnost, ale před týdnem jí umřel táta, tak ji prosím aspoň neurážej.“

A v tu ránu jsem se cítil jako největší vůl v Apalačském pohoří. Sesul jsem se k jídelnímu stolu. „To jsem nevěděl.“

„No, teď už to víš. Chovej se k ní slušně.“

Podíval jsem se na seznam na pultu. „Ano, madam.“

„Je tu Estelle. Chce tě pozdravit.“

Babička předala mobil svojí přítelkyni, která melodickým hlasem pronesla: „Nazdárek, fešáku.“

„Ahoj, Stell. Jak se ti líbí v Evropě?“ zeptal jsem se rozmrzele.

„Neskutečně. Včera jsme byly vzhůru až do pěti do rána a popíjely šampaňské s hordou starých dam z Dánska. Ale mám o tebe starost.“ Estelle a moje babička spolu byly už deset let. Byla to velká změna, dokonce i moji liberální rodiče si na to těžko zvykali. Teď bych si však babičku bez její štíhlé, hubaté polovičky nedokázal představit.

„Budu v pořádku,“ zalhal jsem.

„Bootleg je dobré místo pro zotavení,“ pokračovala Estelle. „Hlavně se neuzavírej do sebe jako Henrietta Van Sickleová.“

„Radši se nebudu ptát.“

„Henrietta Van Sickleová žije v chatě v horách. Do města zajede jen jednou měsíčně nakoupit potraviny. Povídá se, že před dvaceti lety složila slib mlčenlivosti. Doteď ho neporušila.“

Nebo ji možná skutečný svět zklamal a prostě chtěla být sama, proběhlo mi hlavou.

Slib mlčenlivosti a odlehlá chata? Ten nápad se mi natolik zalíbil, že jsem si z něj udělal plán B, jak zase najít životní rovnováhu. Sice jsem postrádal plán A, ale uklidňovalo mě vědět, že mám něco v záloze.

„Poslouchej, odjíždí nám autobus do nahého kabaretu. Udělej babičce a mně radost a občas vytáhni paty z domu. Pozvi třeba Scarlett. Je to milá, energická holka.“

„Hm. Užijte si představení.“

Rozloučili jsme se a ukončili hovor. Zíral jsem na telefon v ruce a na vizitku na kuchyňském pultu.

„Brnkni, kdyby sis to rozmyslel,“ zavrkala Scarlett, když jsem ji vypakoval.

„Sakra práce,“ zamumlal jsem si pro sebe.

„Tyhle schody potřebují předělat,“ řekla Scarlett, která si psala poznámky do bloku a prohlížela si schody na terasu. „A rám támhletoho okna je shnilý. Můžu ho vyměnit, aby jím v zimě netáhlo.“

Čtyřiadvacet hodin poté, co jsem ji vyhnal, byla zpátky, procházela můj seznam oprav a přidávala k němu vlastní nápady.

Beze slova jsem se za ní loudal a přemýšlel, jestli je fakt tak dobrá řemeslnice, anebo mě jen hodlá oškubat jako hloupého přivandrovalce.

„A pro lásku boží, řekni mi, že mi dovolíš vyhodit ten koberec s růžemi nahoře.“

I mně přišel ohyzdný.

„Umíš pokládat koberce?“

„Mám na to člověka. Ale můžu ten starý vytrhat a ušetřit ti prachy. Já a ten koberec se nenávidíme od doby, co se sem tvoje babička nastěhovala.“

„Přidej ho na seznam.“ Byla to jedna z výhod partnerství v rodinné právnické firmě. I když má pověst utrpěla, výplata mi chodila dál.

Scarlett nadšeně přikývla.

Soupis se každou chvílí prodlužoval a já chtěl souhlasit se všemi jejími návrhy, jen abych viděl, co svede.

Nepřipomínala žádného z řemeslníků, které jsem znal – ano, přiznávám, že to byla sexistická myšlenka. Přestože měla opasek s nářadím a čelovku, vypadala spíš jako učitelka výtvarky na základce než jako majitelka firmy, co pracuje rukama. A byla tak krásná, až mě to znervózňovalo.

Potkával jsem spoustu krásných žen. Můj otec byl senátorem Spojených států, a než odešel do důchodu a začal poskytovat konzultace, většinu života jsme strávili v Annapolisu a Washingtonu, D.C. Všichni tam byli bezchybní, alespoň navenek. Zato Scarlett přijela v pick-upu, na bradě měla špínu a piliny a na kolenou džínů bláto. Na kolenou velice obepnutých džínů.

V těch kalhotách a upnutém tričku s límečkem vypadala jako holka z plakátu na zdi pokojíčku nějakého puberťáka. Opasky na nářadí mi nikdy nepřipadaly sexy, ale při pohledu na ten Scarlettin, který se jí pohupoval na bocích, jsem názor ochotně přehodnotil.

„Tak jo,“ řekla a zastrčila si tužku do opasku. „Spočítám to, abys měl přesnou cenovou nabídku, ale odhad ti dám rovnou.“

Uvedla částku, z níž se mi nezatočila hlava. „To je se slevou pro přátele a rodinu. Poděkuj babičce Louise,“ řekla a udělala si další poznámku do papíru v deskách.

Nakoukl jsem jí přes rameno. Měla rukopis jako tříleté děcko, které se snaží zjistit, jestli je pravák, nebo levák.

„Můžeš si to promyslet a zavolat mi,“ řekla, odtrhla popsaný papír a podala mi ho.

„Nepotřebuju se rozmýšlet. Pojďme do toho.“ Zaprvé jsem chtěl zjistit, jestli to zvládne, a zadruhé jsem se potřeboval odvděčit babičce a Estelle za to, že mě u sebe nechaly bydlet.

„Dobře,“ přikývla Scarlett. „Zítra můžu začít na terase a sem tam se věnovat menším opravám. Tenhle týden mě čeká jedna střecha a pár sádrokartonových zakázek, ale pak budu mít víc času.“

„Budu s tím počítat.“

Jestli ji můj souhlas překvapil, nedala to na sobě znát. „Pecka. Když už jsem tady, mrknu se na střechu. Loni jsem udělala pár oprav, tak se chci podívat, jestli se neuvolnily další šindele.“

Zdvihl jsem pohled. Střecha byla tři patra nad zemí, nad obytnými prostory a garáží se suterénem.

„Tak jo.“ Nebyl jsem zrovna nadšený z představy, že poleze tak vysoko.

„Nemusíš nahoru.“ S úsměvem mě poplácala po paži, jako bych byl vyplašené dítě. „Já to zvládnu.“

Odběhla ke svému pick-upu a vytáhla z nosiče výsuvný žebřík. Pískala si, držela ho nad hlavou a nesla ho k přední části domu. Utíkal jsem za ní.

„Mám ti pomoct?“ nabídl jsem se.

Vrhla na mě pobavený pohled. „Myslím, že hliníkový žebřík unesu.“

Opřela ho o přední zeď domu a vysunula až nadoraz. Z téhle strany jí stačilo vyšplhat jen dvě patra, ale i tak mě ten pohled děsil. Zvedla nohu na první příčku a houpala žebříkem sem a tam, dokud se bezpečně nezabořil do záhonu.

Než jsem ho stačil přidržet, byla v půli cesty nahoru. „Víš určitě, že bys to měla dělat?“ zavolal jsem za ní.

Chytila se za horní příčku jen jednou rukou, shlédla na mě a zasmála se. „Klid, Deve. Nečekám, že polezeš za mnou.“

Neměl jsem strach z výšek. Dřív mi nikdy nevadily. Jenomže momentálně mě lekalo všechno. Všechno neznámé, ale krucinál, i to známé. To, že jsem pryč z práce, pryč z domova, pryč z Annapolisu. Horší už snad byla jen představa, jak se k tomu všemu vracím. Měl jsem tak naděláno v kalhotách, že jen vytáhnout paty z domu mi připadalo jako nadlidský úkol. Byl jsem v Bootlegu tři dny a pořád jsem se neodvážil dál než za hranici pozemku na Scarlettin večírek.

Když jsem zvedl hlavu, stihl jsem ještě zahlédnout, jak Scarlett přehazuje nohu na střechu, než mi zmizela z očí. Obloha byla dnes modřejší, slunce jasnější. A ten prázdný pocit v žaludku z toho, že jsem po třech letech manželství přistihl svou ženu, jak u snídaně pročítá naši předmanželskou smlouvu, už nebyl tak hrozný. Poslední narcisy se chvěly ve vánku a otíraly se mi o holeně.

„Krucinál,“ zabručel jsem pod vousy. Na ten pitomý žebřík vylezu a posadím se na té pitomé střeše. Pořád mám koule. O ty mě Johanna při rozvodu nepřipravila.

Vyšplhal jsem nahoru. Jo, možná mě bolely prsty z toho, jak jsem křečovitě svíral příčky. A možná se mi trochu klepala kolena. Ovšem když jsem se dostal na okraj střechy a opatrně vstoupil na šindele, zhluboka jsem se nadechl. Byl to první nádech po několika měsících, který se mi nezadrhl v hrdle.

„Jsi tu,“ usmála se Scarlett dřepící u komínu.

„Jo.“ Pohlédl jsem k jezeru. Odtud se naskýtal nádherný výhled. Před námi se rozprostírala třpytivá hladina, od níž jsem nedokázal odtrhnout oči. Ve větru, který tu nahoře vanul silněji, se třepotalo svěží zelené listí okolních stromů. Jestlipak bude mít dost síly na to, aby rozehnal mraky, které se vznášely nade mnou?

„Záplaty vydržely a nevidím nic, čeho by ses měl bát,“ oznámila mi Scarlett, vstala a rozešla se ke mně, jako by kráčela po rovné zemi.

„Super.“

„Bezva výhled, co?“ řekla s pohledem upřeným na vodu.

„Bezva výhled,“ zopakoval jsem.

Zhluboka se nadechla a naplnila plíce jarním sluncem. „Miluju jaro. Je v něm cítit nový začátek.“

Bože, doufal jsem, že má pravdu.

Zaslechli jsme to oba. Kov zachrastil, já se s hrůzou otočil a sledoval, jak se žebřík naklonil na stranu a zmizel.

„Do háje,“ zaklela Scarlett a rozeběhla se k okraji.

Vrhl jsem se za ní, a když nakoukla ze střechy, přidržel jsem ji za opasek. „Proboha, Scarlett, chceš se zabít skokem z domu mojí babičky?“

„Lezu po střechách od dvanácti let,“ obrátila oči v sloup.

„A z kolika jsi spadla?“ zajímalo mě.

„Ze šesti nebo sedmi,“ pokrčila bezstarostně rameny.

Raději jsem ji odtáhl od okraje. „Jsme v pasti. Nemáme se jak dostat dolů.“ Cítil jsem, jak začínám zmatkovat. Nenáviděl jsem sám sebe. Úzkost, kterou jsem cítil, když jsem si uvědomil, že můj život je fraška, se vrátila a udeřila mě do hrudi jako kopanec.

„Kecni si na zadek,“ vybídla mě Scarlett přísně. Zatlačila mě do ramenou, já se posadil, zaryl paty do šindelů a pokoušel se nemyslet na to, jak jsme vysoko. Sedla si k mým nohám a upřeně se na mě dívala, dokud jsem jí pohled neoplatil. „Nic se nám nestane. Mám v kapse mobil. Dobře?“

Snažila se mě uklidnit. Příčilo se mi, že jsem to potřeboval.

Přikývl jsem. Když mi skrz džíny stiskla kolena, najednou se mi dýchalo snáz.

„Vadí ti výšky?“ zeptala se s něžným přízvukem.

Zavrtěl jsem hlavou a zavřel oči. „Vadí mi život.“

Položila mi ruku na tvář a já otevřel víčka. Její šedé oči – téměř stříbrné – se ocitly jen pár centimetrů od těch mých. Její měkké, růžové rty byly nebezpečně blízko těch mých. „Ty, Devline McCallistere, budeš v pořádku.“

Znělo to jako slib. Nebo možná jako výhrůžka. Bylo mi to jedno. Držel jsem se toho prohlášení jako záchranného lana v bouři.

„Beru tě za slovo.“

„No, uvidíme, jak se tenhle vztah vyvine – a jestli mě nakonec nebudeš chytat ještě za něco dalšího.“ Teatrálně zamrkala a já ucítil, jak mi cukají koutky úst.

Scarlett mi rozcuchala vlasy, jako bych byl dítě. „Cinknu bráchovi. Dostane nás zpátky na zem rychlejc než gravitace.“

Neopustila mě, jen se posunula a posadila se po mém boku.

„Gibsi, děláš teď něco?“

Jeho odpověď jsem neslyšel, ale představoval jsem si, že něco odsekl.

„Výborně, tak máš čas vytrhnout trn z paty svojí oblíbené sestřičce. Jsem na střeše babičky Louisy…“

Zarazila se a zamračila. „Já nespadla… Ne, nepotřebuju sanitku… Ježíši, Gibsi, uklidni se. Spadl mi žebřík. S Devem jsme uvízli na střeše a mně kručí v břiše.“

Poslouchala a protáčela panenky.

„Děkuju pěkně,“ zavrkala a zavěsila. „On ví, že jakmile dostanu hlad, je to krizovka. Bude tu za deset minut.“

Kapitola 5

Scarlett

Jakmile jsem seskočila na zem, Gibson mě sjel pohledem. „Odnikud jsem nespadla. Přísahám.“ Povzdechla jsem si a praštila ho do ramene. Voněl po pilinách a mořidle.

Devlin slézal za mnou. Sotva se jeho nohy dotkly pevné půdy, z tváře mu vyprchala zelená barva.

„Díky za záchranu,“ otočil se k bráchovi.

Ten nevychovaný blbeček jen zamručel. Kopla jsem ho do kotníku. „Au! Sakra, Scarlett!“ Strčil do mě a já se zasmála.

„Deve, omluv bratříčka, je to mrzout. Vyrušila jsem ho při práci. Prská, jako kdybych ho vzbudila uprostřed noci.“

Gibson si povzdechl. „To nevadí. Stejně jsem už s mořením skončil.“

„Brácha vyrábí ty nejlepší skříňky v kraji,“ oznámila jsem Devlinovi. „Překecávám tvoji babču, aby mu dovolila předělat jí kuchyň. Tipuju, že ji co nevidět zlomím.“

„Potřebujete ještě něco?“ zeptal se Gibson.

„Propouštím tě,“ prohlásila jsem velkoryse.

Dal se na odchod a reptal něco o tom, jaká jsem osina v zadku, ale ušel jen pár kroků a zase se otočil. „Tumáš.“ Vytáhl z kapsy čokoládovou sušenku a hodil mi ji.

Ať si o bráchovi říká, kdo chce, co chce, ve skutečnosti má srdce ze zlata. Akorát ho skrývá pod ostnatým drátem a možná pod několika bubáky a draky. Ale je tam a je mnohem větší, než si kdokoli dokáže představit.

„Díky, Gibsi,“ usmála jsem se a rozbalila čokoládu. Brácha bez dalšího slova naskočil do auta a odjel. Aspoň na příjezdové cestě babičky Louisy nezatúroval. Nebyl to úplný neandrtálec.

„Pojďme na oběd,“ řekla jsem Devovi.

„Oběd?“ opakoval.

„To je to jídlo mezi snídaní a večeří, víš?“

„Já vím, co je to oběd.“

„Napadla mě Samohonka.“

„Ty k obědu piješ?“

„Samohonka je název bistra, trumbero. Mají tam nejlepší sendvič s krůtím masem, jaký jsem kdy jedla.“ Pořád vypadal hrozně bledě a já neměla ve zvyku nechávat chlapy v krizi na holičkách. A na světě se nenašel problém, který by Whitovo jídlo nespravilo.

Dev se netvářil nadšeně.

„Kolik návštěvníků k tobě dneska přišlo?“ vytáhla jsem eso z rukávu.

„Když počítám tebe a tvého bráchu? Čtyři.“

Přikývla jsem. „Lidi jsou na tebe zvědaví. Pokud občas zaskočíš do města, přestanou tě považovat za zamlklého cizince a už nebudou mít potřebu za tebou lézt a nosit ti buchty.“

Nevypadal, že jsem ho přesvědčila. „Tvrdíš mi, že když půjdu do města, dají mi pokoj?“

„Úplně ne. Ale přestanou tě tak obtěžovat.“

„Já nevím, Scarlett. Nemám na to náladu.“

„Musíš přece jíst. Pojď. Já to platím.“ Chytila jsem ho za loket a nedala mu na výběr.

Ani se chudák nebránil, když jsem ho strčila na sedadlo spolujezdce svého pick-upu. Ten pohled, tu panickou hrůzu jsem dobře znala. Jednou, to jsme byli mladší a mnohem, mnohem hloupější, jsme všichni čtyři blbli na ledě a Jameson se propadl. Když se pod ním led prolomil, v očích měl stejný vyděšený výraz. My ostatní jsme utvořili promočený lidský řetěz a vytáhli ho ven. A pak jsme leželi na ledě, třásli se, smáli a brečeli. Takhle jsme si pomáhali, kdykoli se jeden z nás dostal do potíží. Jenže když jsem se tak koukala na Devlina, pochopila jsem, že on za sebou žádný lidský řetěz nemá.

V rychlosti jsem mu ukázala město. „A támhle jsou horké prameny. Díky nim je jezero krásně vyhřáté a turisti se sem jen hrnou. Na konci města máme několik lázní. A tam je Vyhlídka.“ Ukázala jsem na bar na kopci. „Vyprávěla ti babička o historii Bootlegu?“

„Ne, nic neříkala,“ odpověděl Devlin a otřel si dlaně o džíny. Pořád byl nervózní, ale aspoň používal celé věty.

„Bootleg Springs bylo během prohibice nejbohatším městem v Západní Virginii.“

„Aha, Pašerácké prameny, chápu,“ dovtípil se Devlin.

„Můj pradědeček Jedidiah Bodine tu jako první založil palírnu. Jeho nelegální alkohol proslul po celém státě. Brzy se k němu přidal i zbytek města. Každý čtvrtek večer nakládali pálenku na lodě. Tam, kde je dneska Vyhlídka, stávala hlídka. Přepluli jezero do Marylandu, kořalku vyložili a předali dalším pašerákům, kteří ji rozváželi po Washingtonu a Baltimoru.“

Devlin jen něco zabručel, ale já pokračovala ve výkladu. Jela jsem po Main Street a ukazovala na další pamětihodnosti. Místo, kde Jedidiaha stíhala policie a kde bláznivá honička vyústila ve výbuch jeho palírny. Dodnes si tu událost připomínáme každoroční rekonstrukcí, kterou doprovází i pyrotechnické efekty.

Zastavila jsem půl bloku od bistra. Samohonka zabírala celé první patro třípatrové cihlové budovy. Ulicí se linula vůně slaniny a čerstvě smažených hranolků.

Zavedla jsem Devlina dovnitř a posadila se do svého oblíbeného boxu v zadní části bistra. Odsud jsem mohla sledovat všechny příchody a odchody svých sousedů.

Devlin skepticky zíral na mastný jídelní lístek na stole. Zato já se dívat nemusela. Vždycky jsem si objednávala totéž.

„Nazdárek, Scarlett,“ pozdravila mě Clarabell, hlavní servírka a majitelka Samohonky, a vytáhla tužku ze svého rudého, natupírovaného drdolu. Ona a její manžel Whitfield, který tu dělal kuchaře, servírovali vynikající jídla už přes dvacet let. „Jak se vede?“

„Parádně, Clarabell,“ odpověděla jsem a ignorovala fakt, že Devlin se právě nervově sesypal na střeše. „Děkujeme za ty salámové rohlíky, co jsi nám minulý týden poslala. Jsi moc hodná.“

„Není vůbec zač. Jsem ráda, že vám chutnaly. Co si dáš?“

„Krůtí sendvič a pepsi,“ řekla jsem a odsunula menu k okraji stolu.

Devlin zvedl oči a zatvářil se nerozhodně. „Dám si to samé.“

Clarabell mu věnovala svůj typický úsměv, kdy jí vzhůru vyletěl jen jeden koutek rtů, a shrábla jídelní lístky. „To s tvým tatínkem mě mrzí, Scarlett,“ řekla a odběhla za pult.

„Babička mi řekla, že ti umřel otec,“ začal Devlin. „Upřímnou soustrast.“

„To je mi líto,“ řekl Devlin prostě a laskavě.