Přeložil Robert Čapek

TO SNAP A SILVER STEM

Copyright © 2022 by Sarah A. Parker

All Rights Reserved

Copyright © 2026 for the Czech translation by Robert Čapek

Copyright © 2026 for Cover by A.T. Cover Designs

Copyright © 2026 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-0816-9

Pro všechny, kteří skrývají co je v nich polámané.

Slovníček

Kamenný sloup – Orlaithina věž na Černém hradu.

Nakousnutá zátoka – zátoka pod útesem, na němž stojí Černý hrad.

Bezpečná hranice – linie, kterou Orlaith nepřekročila od chvíle, kdy na Černý hrad přišla jako dítě. Obklopuje celé panství podél hranice lesa a překračuje záliv.

Bludiště – nepoužívaný labyrint chodeb uprostřed Černého hradu, který Orlaith používala k rychlejšímu pohybu. Chodby většinou nemají okna.

Výhonky – Skleník na Černém hradu.

Temné zóny – místa na Černém hradu, která Orlaith ještě nestihla prozkoumat.

Doupě – Rhordynovy soukromé komnaty na Černém hradu.

Pevnost – velké naleštěné dveře, které hlídá Jasken. Jedna z Orlaithiných temných zón.

Prkno – strom, padlý přes jezero se selkiemi, který během pobytu na Černém hradu sloužil k Orlaithině výcviku.

Hřbety – obrovská knihovna na Černém hradu.

Obětnice – malý prostor, kam Orlaith na Černém hradu každý večer ukládala svou oběť.

Šepoty – temná, opuštěná chodba na Černém hradu, kterou Orlaith proměnila v nástěnnou malbu.

Hrobka – skladiště na Černém hradu, kde Orlaith objevila Te Bruk o' Avalanste.

Kaluže – veřejné koupele/horké prameny na Černém hradu.

Pekelná díra – místnost na Černém hradu, kde Baze často cvičil Orlaith.

kaspun – vzácná cibulovina, která osvobozuje Orlaith od stavu, do něhož ji přivádějí noční můry a ostré zvuky.

exotril/exo – pašovaná droga, kterou Orlaith užívala každé ráno, aby se zbavila předávkování kaspunem, který užívá pro přivolání spánku.

konkláve – shromáždění všech Mistrů a Mistryň z celého světadílu.

tribunál – pravidelná shromáždění, při nichž dostávají občané každý měsíc příležitost k přednesení proseb Mistrům.

Fryst – severní oblast.

Rouste – východní oblast.

Bahari – jižní oblast.

Ocruth – západní oblast.

Arrin – centrální teritorium, které bylo zničeno během Velké čistky

Lychnis – křišťálový ostrov.

hora Éter – domov proroka Maarse.

Reidlinská proláklina – horské pásmo, které se tyčí na hranicích Frystu, Ocruthu a Rouste.

Planina – Pás zpustošené země na úpatí Reidlinské prolákliny, v němž se nacházejí vrucké pasti.

Parith – hlavní město Bahari.

řeka Norse – hlavní vodní cesta, protékající světadílem.

mys Quoth – jediné místo na západním pobřeží, kde moře nehraničí s útesem. V minulosti se zde odehrávaly bitvy o teritoria.

Velká čistka – událost, která vyhubila unseelie.

mor – šířící se choroba.

candescence/candy – mleté aešlianské trny.

Kruhy – obsidiánové prstence, roztroušené po světadíle, které nabízejí útočiště před vruky.

Te Bruk o’ Avalanste – Kniha stvoření.

vaelština – starodávný jazyk.

šulák – bytost, věřící slovům Proroka, vytesaným do kamenných desek na hoře Éter.

moláci – lidé, obsluhující past na vruky na Planině.

párovna – dílna, v níž jsou vyráběny párové náramky.

mala – život po smrti.

Prolog

Rhordyn

(před osmnácti lety)

S rukama založenýma na hrudi si prohlížím zamčené dveře proti vchodu do severní věže. Jejich kamenný povrch osvětluje paprsek stříbrného světla, pronikající oknem jako dar nakousnutého měsíce, který visí nízko na obloze. Poslouchám, jak Mersi sestupuje po točitém schodišti věže, stěna mě chladí do zad a v kapse cítím tíhu.

Schází dolů pomalu a mně dochází trpělivost. Až sem totiž cítím obsah poháru, který shora nese.

Zavřu oči, ztěžka si povzdychnu a zatnu ruce v pěsti. Polknu, opřu si bradu o hruď, pak prudce zakloním hlavu a udeřím jí o stěnu.

Silně.

Bolest prudkého nárazu mi projede hlavou, otřese mi mozkem a na okamžik mě vytrhává z místa, na němž stojím.

Na jeden zkurveně krátký okamžik.

Předkloním se a znovu hlavou švihem uhodím o zeď. A znovu.

A ještě jednou.

„Velmistře?“

Podívám se doprava. Udýchaná Mersi vychází ze vchodu věže a zástěru, zavázanou kolem pasu, má zašpiněnou zbytky jídla. Když vstoupí do paprsku světla, vlasy se jí rozzáří růžově a pihy na bledé pokožce obličeje vypadají výrazněji.

Odkašle si a podá mi křišťálový pohár. „Předpokládám, že tady čekáš na tohle?“

Podívám se na narůžovělou tekutinu a nejraději bych jí pohár vytrhl z ruky a obsah vychrstl na podlahu.

Zvednu oči a zachytím v jejím pohledu povýšenost.

„Samozřejmě.“ Vezmu si od ní pohár a jeho stopka mi v ruce připadá neuvěřitelně křehká. Stačilo by jen trochu zmáčknout a praskla by jako stéblo trávy. „Děkuji.“

Ještě nikdy v životě jsem neslyšel dvě takhle prázdná slova.

Mersi stroze přikývne.

Sáhnu do kapsy a vytáhnu náhrdelník, který mi Aravyn dala těsně předtím, než jsem ukončil její utrpení. Kdysi čistý a blyštivý křišťál je nyní úplně černý. Tak černý, že mi připadá, jako by v něm byl uzavřený vlastní vesmír; jako by stačil jediný pohled, aby v něm člověk zahlédl nekonečné zapomnění bez obzoru.

Poskvrnil jsem dar, který mi Aravyn svěřila pro svou dceru, což je hanba, kterou už ponesu navždy. Přesto nyní řetízek náhrdelníku pozvednu tak, že se křišťál houpe jako morbidní kyvadlo, a podám jej Mersi.

Ta si šperk prohlíží s ostražitou zvědavostí. „Pro ni?“

Přikývnu.

„A co s ní udělá?“

Všechno.

Nic.

„Bude vypadat... jinak než nyní. Velice jinak. Ale dokáže s ním v bezpečí žít. Nikdy si jej ale nesmí sejmout z krku. Rozumíš?“

Oči se jí rozšíří. „Nikdy?“

„Přesně tak.“

Nehodlám ji schovávat jenom před ostatními, ale také před ní samotnou.

„A máš v úmyslu jí říct o proro–“

„Ne,“ přeruším ji. „Pod touhle střechou se žádné řeči o Bozích nepovedou. Ani o ničem jiném, co by ji mohlo přivést k pravdě.“

Žádné dítě by nemělo nést takové břemeno.

Zatímco se Mersi dívá na náhrdelník, který se mi pohupuje v ruce, pohne čelistí, takže se zdá, jako by překousla hned několik odpovědí. „Při vší úctě,“ řekne pak, „bys jí to měl dát raději sám.“

Krev se mi začne vařit v žilách, přistoupím k ní a strčím jí šperk téměř do obličeje. „Vezmi si ten zasraný náhrdelník, Mersi. To je příkaz.“

Snáší můj přísný pohled, rty sevřené do úzké čárky. „Nafoukaný parchante,“ zamumlá a popadne náhrdelník.

Zatímco si prohlíží zakalený šperk, strčím ruku, zaťatou v pěst, do kapsy. Ten řetízek. Zdá se, že se Mersina pozornost zaměřila na sponu, která je už na první pohled světlejší než zbytek. „Železo...“

Přikývnu. „Můžeš jí nyní sejmout nákotník, který dostala, když se sem přistěhovala. Předpokládám, že ho nosí ve dne i v noci?“

„Samozřejmě.“ Mersinu strohou odpověď okamžitě následuje povzdech. „Chci říct ano, Velmistře.“ Poklesne v kolenou do nepříliš nadšeného pukrlete.

„Děkuji.“

Otočím se a mezi stříbrnými paprsky měsíčního světla se vydám chodbou.

„Nejdřív jsi ji zachránil, a pak ses rozhodl, že s ní nechceš mít nic společného...“

Trpký tón Mersina hlasu mě zastaví, ale neodvrátím pohled od vzdáleného konce zšeřelé chodby. Ruku mám stále pevně sevřenou kolem křehkého stonku křišťálového poháru.

„Už je to osm měsíců ode dne, kdy jsi ji přivezl sem na hrad, a neviděl jsi ji ani jednou. Nemůžeš mi prostě hodit na krk zlomené dítě a jen tak se zříct budoucích závazků, které k němu máš.“

Pomalu se otočím a sleduji její obezřetný pohled.

Vůbec poprvé si všímám temných šmouh pod jejíma očima, rozcuchaných vlasů a bledosti ve tváři.

„Vypadáš unaveně,“ řeknu tiše, abych svá slova změkčil. „Pokud by ses raději vrátila na své původní místo v kuchyni, najdu náhradu, která se dokáže postarat o potřeby dítěte.“

Spustí k bokům ruce, také zaťaté v pěsti. „Nejsem unavená tím, že se starám o potřeby dítěte. Miluji Orlaith jako vlastní dceru. Unavené je moje srdce,“ vyrazí ze sebe a v jejím hlase slyším slzy.

Odkašlu si.

„Najdu někoho dostatečně důvěryhodného, kdo ti pomůže. Pokud mě ale žádáš, abych se do její výchovy zapojil osobně, tak se to rozhodně nestane.“

„Jsi paličatý muž. Potřebuje toho daleko víc.“ Mersi potřese hlavou a prosebně se na mě podívá. „V očích má smrt, které se nezbaví mrknutím. Má rozbitou duši, Rhordyne.“

V žaludku se mi rozhoří vzteklý plamen.

Vykročím k ní tak prudce, až se mi tekutina v poháru přelije na ruku. „A myslíš, že to snad nevím?“ O krok přede mnou couvne, když se nad ni vztyčím jako bouřkový oblak, naplněný záplavou pohrdání sebou samotným. „Já jsem její střecha – stín, který stíní veškeré její světlo a snaží se zabránit světu, aby viděl mateřské znaménko na jejím zasraném rameni. Nic víc.“

Mersi sklopí pohled k podlaze. „Její noční můry jsou čím dál horší.“

Otevřu ústa. Pak je zase zavřu...

Když se na mě znovu podívá, v očích jí hoří plamen.

„Někdy bych byla raději, kdyby nekřičela tak potichu – pak by sis toho možná všiml.“

Já si toho všímám. Cítím její strach až na dně své duše jako hořící strom. Z toho pocitu bych nejraději roztrhal celý svět na kousky.

Z toho pocitu bych nejraději vraždil.

„Raději jsem s ní začala spát na jednom lůžku, abych ji mohla držet v náručí, když se chvěje,“ pokračuje Mersi věcným tónem.

Povzdechnu si a podívám se na dveře do věže.

Nenávidím ji. Nenávidím tenhle pohár.

Sebe samotného.

„To dítě trpí, Velmistře. A ty jsi jediný člověk na světě, který chápe, čím prošla. Co všechno ztratila.“

„Nechci s tím děvčetem mít nic společného.“ Probodnu ženu pohledem. „Nic.“

„A až vyroste, a sama se začne ptát?“ Pozvedne náhrdelník, abych ho viděl. „Až si uvědomí, že se skrývala před sebou samotnou? Co bude potom?“

Pokrčím rameny. „Bude mě nenávidět, o tom nepochybuji.“

Ale alespoň se té chvíle dožije.

„A tobě to vůbec nevadí...“ Řekne to pomalu, jako by musela slova pečlivě volit.

„Její nenávist je vůbec jediná věc, kterou jsem ochoten přijmout. Její nenávist a tohle,“ dodám a pozvednu pohár.

Mersi uhne očima a rozhostí se mezi námi napjaté ticho.

„Budu ji chránit. Dám jí nástroje, aby se chránila sama. Když to bude zapotřebí, budu pro ni zasraná bouře. Nikdy nebude trpět nedostatkem. A to všechno dokážu, aniž bych se do celé věci přímo zapojoval.“

Mersi se mi zpříma a beze strachu podívá do očí. „Nemusíš trpět nedostatkem, ale když jsi roztrhaný na kousky, tak je ti to stejně k ničemu, Velmistře. Myslím, že tohle dokážeš pochopit i ty.“

Než mi poskytne příležitost k odpovědi, otočí se na patě a lem černých šatů se jí zavlní kolem kotníků, když vykročí ke vchodu do věže. Několik kroků přede dveřmi se ještě jednou zastaví. Ohlédne se a hlasem, který se jí láme, dodá: „Schovává se pod nábytkem. Uhýbá před sluncem. Když se ji snažím uklidnit dost na to, aby si se mnou hrála na trávníku, tak sebou hází a zatíná mi nehty do paží.“ Výraz jí ztvrdne a ve slovech zazní ostří. „Nikdy nebude kreslit, smát se nebo tančit jako normální děti jejího věku.“

„Mersi–“

„A slzy se jí už netřpytí jako kdysi.“

Natáhnu dech do plic a pak jej znovu vypustím. Cítím, jak mi krev ustupuje z tváří.

„Nejsem žádná bylinářka, ale připadá mi, že se rozhodla následovat zbytek své rodiny do předčasného hrobu.“

Slova se mi zabodávají do břicha jako kruté hroty mečů a mám co dělat, abych se nepředklonil a nezačal zvracet.

„Nemůžeš ránu jen zavázat a nevyléčit. Jinak začne hnisat.“ Zvedne náhrdelník, až se zčernalý kámen zhoupne. „Nedokážeš ji chránit před ní samotnou.“

S tím se vytratí na schodišti věže, a zatímco o jejích slovech přemýšlím, útočí na mě ozvěna jejích kroků.

Dusí mě.

Mersi má samozřejmě pravdu. Nedokážu ji chránit před ní samotnou.

Ale mohu se o to pokusit.

Kapitola 1

Orlaith

Klenutá skořápka průhledného křišťálu nás chrání před dorážejícím vichrem, který na nás nepřestává útočit.

Ostrými drápy.

Netvoři odhrabávají hlínu a žhnoucí uhlíky pokaždé, když zatnou drápy do promrzlé půdy, jak se snaží získat pevné místo při útocích na skořápku. Ta nás sice chrání, ale zároveň mi odsává energii. Moje krev houstne a chladne kapku po kapce.

V klíně se mi chvěje můj bratr, a s každým hlasitým útokem se ke mně tiskne silněji a silněji.

Nesmějí ho dostat.

Obejmu ho ještě pevněji, zabořím mu nos do nabílených vlasů, zavřu na okamžik oči a vychutnávám vůně barev a koření s lehkým přídechem pečených jablek. Tyto vůně mi plní hruď hřejivou láskou a vyvolávají vzpomínky na zvonivý smích a veselé úsměvy. Na povědomé pokoje, vyzdobené barevnými mozaikami obrázků, uchycených na kamenných stěnách.

Domov.

Chtěla bych s touhle představou zůstat spojená a nikdy ji nenechat...

Hlasité zadunění.

Zasyčení dechu.

Otevřu oči a zahlédnu tlustý, krátký čenich, který se vlhce tiskne na vnější stranu křišťálové skořápky a pokrývá její povrch mlhou horkého dechu.

Pomalu natáhnu třesoucí se ruku, přejedu po hladkém vnitřním povrchu skořápky a zalapám po dechu z náhlého rozpínavého pocitu v hrudi.

Roztáhnu prsty a podívám se na tvora mezerami mezi nimi.

Nesmíš. Ho. Dostat.

Tvor ohrne horní ret, vycení zuby a z obrovské hrudi mu vyrazí vzteklý řev, zatímco se jeho společníci snaží rozbít skořápku kopyty nebo se pod ni podhrabat.

„C-co po nás chtějí?“

Když zaslechnu slabý, zlomený hlas mého malého bratra, stáhnu dlaň z vnitřku. Prudce se nadechnu a chvíli bojuji s šerem, které mi zakalí zrak. Dívá se na mě vykulenýma očima a slabé ruce a nohy sebou trhnou leknutím při každém úderu a každém útoku na naši ochrannou skořápku. A každé bratrovo trhnutí mnou projede jako rána do srdce.

Přiložím mu dlaň na spánek, jako bych ho chtěla chránit před tvorovým krvežíznivým pohledem.

Daří se mi to. Držím je v šachu.

Co po nás ale chtějí?

Mě.

Tebe.

„Všechno,“ odpovím šeptem a znovu se na něj podívám. „Tebe ale nedostanou.“

Protože v téhle noční můře jsem větší. Silnější.

Tentokrát budu ve svém příběhu hrdinka – ne jako předtím.

Zamrká na mě velkýma očima, které už ztratily dřívější lesk. „Ale oni už mě dostali, Serri...“

Ta slova mě zmrazí.

„Ne. Nedostanou tě.“ Zuby mi drkotají, když ho znovu sevřu v objetí. „Jsi tady se mnou. V bezpečí. Navždy.“ Vycením zuby na netvory, kteří kolem nás krouží.

Na kopuli se snese další příval ran.

Rachot útoku mi projede tělem jako čepel meče. Bratr se ani nepohne. A zůstane nehybný i ve chvíli, kdy kopule kolem nás začne praskat.

Na dlani ucítím teplé vlhko. Vytáhnu mu ruku zpod týlu a podívám se na ni. Zamrkám, abych se zbavila mrazivé mlhy před očima a snažím se zaostřit na šmouhu, kterou cítím na pokožce. Připadá mi, jako bych prsty kreslila pomocí tekutého svitu hvězd, smíšeného s kaleidoskopem tlumených barev.

To je... to je on.

Srdce se mi trhá jako stará košile, jeden šev po druhém, a zatímco se snažím dýchat sevřeným hrdlem, zabořím mu obličej do vlasů.

Chci ještě na chvilku zachytit jejich slábnoucí vůni.

Zavřu oči, ale už si nedokážu vybavit mozaiku ručně kreslených obrázků, barvy ani úsměvy.

Vidím jen černou tmu.

Tvář se mi zrůzní zoufalstvím a já ho k sobě křečovitě tisknu, zatímco na vnitřní straně očí mě bodají trnité šlahouny. Zatímco netvoři pokračují v bušení a škrábání.

Ve řvaní.

„Přestaňte!“ snažím se selhávajícím hlasem překřičet své rozervané srdce.

Prosím, neberte mi ho znovu.

Vzduch prořízne ostrý skřípavý zvuk.

Zvednu oči a vidím, jak se z horní části křišťálové kupole klikatí prasklina jako rozvětvený blesk. Přiložím k ní ruku a ztěžka polknu.

Celé mé tělo chladne. Zpomaluje se.

Hluboko do morku kostí se mi zařízne další zaskřípění a povrch průhledné kupole rozdělí další praskliny jako dílky mozaiky.

„Tímhle to nekončí.“ Přiškrcená slova nějakým způsobem dokážou přehlušit divoký hněv, s nímž na nás ze všech stran útočí ti hrozní tvorové. „Tímhle to teprve začíná.“

Můj bratr neodpovídá. Nehýbe se. Ani sebou neškubne, když se po křišťálové kupoli rozběhne další prasklina.

Pevně sevřu víčka a po tvářích mi stečou horké slzy. Prýští z té části mého já, která si bolestně uvědomuje pravdu.

Je pryč.

„Neopouštěj m-mě...“

Tolik bych chtěla, aby mě slyšel. Aby slyšel, že nejsem sama. Aby věděl, že jsem to já, kdo krvácí v jeho objetí, a ne naopak.

„Neopouštěj mě,“ opakuji o něco hlasitěji. Proklínám sama sebe, že jej zabili. Ne mě.

Vždycky to tak dopadne.

Pod žebry mi ožije uzlina černé, spalující bolesti, a slyším, jak záludně tepe. A po stěnách propasti, kterou mám v hrudi, se začnou plazit popínavé šlahouny, živené mou bolestí. Každým okamžikem se prodlužují.

Sílí.

„Neopouštěj mě.“

Nikdy jsem nedostala příležitost se rozloučit.

Šlahouny se svíjejí, vzpínají a bodají mě z vnitřní strany pokožky, jak se snaží prorůst ven.

Chtějí svobodu.

Pomstu.

Chci jen zpátky svého bratra.

Po povrchu kupole projede další rozježená prasklina. Už se ji nesnažím opravit, odtáhnu ruku, abych se oddělila od těch hladových puklin, a sleduji, jak začínají pokrývat vnitřní povrch naší skrýše po celém obvodu. Pak se ozve puknutí a na pokožku mi dopadnou úlomky světla. Proříznou ji.

Začínám krvácet.

Předkloním se a snažím se před tímto útokem ochránit tělo, které mi spočívá v klíně, a přitáhnu si je tak těsně k sobě, že dokonale vnímám, jak mu v hrudi nebuší srdce. Všechno mě pálí, ale nic se nedá srovnat se zármutkem, který se mi zakusuje do hrudi.

Náhle ta strašná vřava skončí.

Ticho.

Ucítím na pokožce něco vlhkého, a když opatrně zvednu hlavu, padne mi pohled na hutné sliny, které mi stékají po paži. Zvednu obličej k obloze a podívám se do velkých, inkoustově černých očí, v nichž se zrcadlí moje tvář...

Vruk má uši přitisknuté k hlavě a obrovská masa jeho těla zakrývá hvězdy. V přimhouřených očích mu čtu vraždu a z páchnoucího dechu, který se mi pravidelně otírá o tvář, cítím smrt.

Nedokážu ani poznat, kdo je větší netvor.

Jestli on, nebo já.

Vzteklé vrčení mi proniká pod pokožku, a když otevře obrovskou tlamu, slabé světlo se odrazí od hrobky, plné bílých šavlí.

Vyrovnaně mu oplácím divoký pohled a klidně ho nechám, aby se nažral – brzy zjistí, jak neuspokojivá jeho kořist byla... protože já jsem prázdná.

Vykrvácela jsem do sucha.

Protože už jsem dávno mrtvá.

Obraz lámaných kostí a trhaného těla mě vytrhne ze spánku a ztratí se v krátkém výkřiku, který odnáší vítr.

Prudce se posadím a natáhnu do plic slaný vzduch.

Byla to jen noční můra.

Nebylo to doopravdy.

Uvědomím si, že slyším sténání napínaných provazů, a cítím, jak se můj svět houpe z jedné strany na druhou v pomalém, pravidelném rytmu pod oblohou, plnou jasných hvězd.

Rozechvělou ruku si položím na břicho, které tyto pohyby nesnáší příliš dobře. Druhá ruka sevře v dlani můj náhrdelník, jako by se mé podvědomí ocitlo v pokušení přetrhnout řetízek a odhodit šperk do moře.

Uvolním ruku, zhluboka se nadechnu a vzduch v sobě držím, dokud mi nepřipadá, že mi plíce musí puknout. Snažím se soustředit na cokoli jiného než na ozvěnu syrové bolesti nebo na vzpomínku, jak jsem v klíně držela bezvládné tělo svého bratra. Ztěžka polknu a prudce si přiložím ruce ke spánkům, v nichž mi tepe krev.

Ale oni už mě dostali, Serri...

Spustím ruce do klína, opřu se zády o tlustý dřevěný stěžeň a natáhnu nohy před sebe; zatímco si vytírám spánek z očí, bosá chodidla mi visí mezi dřevěnými sloupky. Líný vítr se mi otře o potem potaženou pokožku, pročísne mi rozpuštěné vlasy a donese k citlivým uším hrubé hlasy...

„To takhle vždycky řve ze spaní?“

„Když se zvedá vítr, odhaduje se to těžko, ale většinou se probouzí s podobným záchvatem.“ Vanthův apatický hlas zní podobně dutě jako prázdnota v mé hrudi.

„Leze mi to na nervy. Už lituju, že jsem tuhle směnu vyměnil s Roalem za jeho příděl soleného vepřového. Co tady nahoře vlastně dělá? Je to hlídkový koš, žádný balkon.“

„Kdo tohle ví, kurva?“

„Kapitánovi se to taky moc nezamlouvá. Slyšel jsi, že Brock dostal rozkaz, že ji má z hlídkového koše snést, když vítr přesáhne osmnáct uzlů? Bojí se, že zaspí a zbičují ho.“

Pochybuji, že můj osobní strážce a druhý námořník na hlídce vědí, že je mohu ze strážního koše na hlavním stěžni slyšet i přes pleskání napínaných plachet a šumění moře... ale mohu.

„Proč se ještě pořád nepřevlékla z těch černých hadrů?“

„Aspoň všichni dobře vidíme, komu je doopravdy věrná,“ uchechtne se Vanth.

Nechal se napsat na noční hlídku do hlídkového koše se zdůvodněním, že musí neustále držet stráž nad budoucí Velmistryní Bahari ze Západního teritoria.

Totiž nade mnou.

Strup na ráně na ruce mě svědí; poškrábu se a zamračím se na párový náramek kolem levého zápěstí.

Neustále sleduje všechno, co dělám, a to mě dusí.

Přelezu kolem stěžně, dokud nejsem částečně schovaná ve stínu, vrhaném ostrou září měsíce. Sáhnu do vaku, přivázaného k zábradlí, v němž se nachází veškerý můj majetek – je to pytel od mouky, který jsem s nadšeným kuchařem vyměnila za svůj košík. Uvolním provázek, vytáhnu malý balíček a opatrně odstraním vrstvy vlhkého plátna, které chrání cibulku kaspunu, stejně černou, jako je noční obloha.

Přitisknu nos k místu, z něhož kdysi vyrůstal stonek, a vdechnu silnou zemitou vůni...

Tahle vůně jen zesiluje mou bolest a mám pocit, jako by sebou moje závislost škubala a vzpírala se, že se ji snažím umlčet náhražkou vůně, místo abych ji snědla.

Záchvěv vlhkého vzduchu mi na rty přivolá hluboký povzdech.

Znovu cibulku zabalím a strčím ji až na dno vaku. Dotknu se svého dřevěného meče a pak přejedu prsty po hedvábné látce, kterou si mé ruce a obličej velmi dobře pamatují.

Srdce se mi sevře.

Rhordynův povlak na polštář.

Ztěžka polknu. Následuje krátký, trhaný nádech, který mi rozechvěje hruď, jako by mi v nitru probíhalo stádo divokých koní.

Začne ve mně bojovat spalující vztek a rozechvělé zoufalství; na okamžik se mi daří předstírat, že jsem silnější, než ve skutečnosti jsem, než mě zalije zoufalý příval chtíče jako vědro ledové vody. Vytáhnu povlak ven, vtisknu tvář do jeho měkkých záhybů a zplna hrdla se nadýchnu Rhordyna. Cítím v sobě stejnou míru vytržení a pohrdání sama sebou.

Plavím se za svým zaslíbeným a stále se opájím slábnoucí vůní jiného muže. Tohle je moje poslední závislost. Ta, které se budu zbavovat ze všech nejhůř.

Ta, které se nikdy zbavit nechci.

Na rozdíl od kaspunu se neomezím na jediný nádech. Nasávám vůni tak dlouho, až cítím, že mám hlavu lehkou. Teprve pak zastrčím povlak zpátky pod dřevěný meč a vytáhnu balíček, který je vzhledem ke své velikosti překvapivě dlouhý a těžký.

Opatrně a pomalu jej rozbalím.

V záhybech látky je vidlička, kterou jsem ukradla z jídelny; hroty má dost ostré, aby pronikly pokožkou až do masa. Odmotávám látku dál, a nakonec mi do klína vypadne lžíce.

Dívám se na ni a snažím se ignorovat dvě postavy, které na mě zírají z výše položeného strážního koše. Moc mi to ale nejde, protože se do mě pořád opírají jejich hlasy.

„Slyšel jsi, že řekla kuchaři o pár zavařovacích sklenic a kus kuchyňského provázku, aby je mohla přivázat ke stěžni a zasadit do nich nějaké sazenice? Měl jsi vidět, jak na ni zíral.“

„Je to čarodějnice,“ poznamená Vanth. „Bylo mi to jasné od chvíle, kdy jsem viděl, jak z hromady hnoje sbírá houby. Velmistr se nechal ošálit tím jejím kulatým zadkem a šukatelným obličejem.“

„Mě nikdo neošálí. Stačí, když se jí podívám do očí a zvedá se mi žaludek.“ Krátká odmlka, pak muž pokračuje: „Ale zdá se, že Gageovi se líbí...“

„Jenom proto, že kvůli ní nemusí celou noc sedět na stráži v zadním hlídkovém koši.“

Popadnu ty dva kusy příboru do zpocených dlaní; zatínám zuby a pohled mám zabodnutý mezi sloupky zábradlí do oceánu, který se zvedá a klesá jako tekutý měsíční svit. Zhluboka se nadechnu slaného vzduchu a naladím se na zvuk vody, pleskající o bloky lodi.

Pak zatnu všechny svaly, sevřu rozechvělé dlaně na držadlech příborů a udeřím jedním o druhý.

Cink.

Ten zvuk se mi zařízne až do kostí. Uvolní mi z hloubi hrudi záplavu tlaku, která začne naplňovat hranice mého těla, až mi nakonec připadá, že se musím každou chvíli rozpadnout na deset kusů.

Potřebuji příliš mnoho prudkých nádechů, abych sebrala dost odvahy a přejela jedním nástrojem po délce druhého – při tom ostře skřípavém zvuku pevně zavřu oči a stejně pevně svírám rty, abych v hrdle udržela nutkání k výkřiku.

Pomalu se nadechnu, podržím a vydechnu...

A znovu.

„Co to...“ dolehne ke mně šourání kroků. „Co to dělá?“

„Nějaký přihlouplý rituál. Takhle je to každý večer ode dne, co jsme vypluli.“

Opřu se hlouběji do stínu a ve vzpomínkách se vracím do té doby, kdy jsem porušila jedno z Bazeho důležitých pravidel: schovala jsem palec do dlaně, když jsem se rozmáchla, abych ho udeřila do tváře.

Oba jsme zaslechli to křupnutí těsně předtím, než mě vlna bolesti úplně ochromila.

Několik následujících týdnů jsem si nedokázala zaplést vlasy, střílet z luku nebo se rozmáchnout mečem. Ze všeho nejhorší ale bylo, že jsem nemohla vzít do ruky diamantový sekáček nebo zvednout štětec.

Už nikdy jsem palec do dlaně neschovala.

Bolest mi tehdy dala důležitou lekci: trestem za neposlušnost mi byly celé týdny přerušené rutiny.

Nyní je tato lekce jediným štítem, kterým se dokážu bránit před sebou samotnou. Připomínka, že kdybych znovu zapomněla, čeho jsem schopna, mohla bych znovu ztratit sebeovládání.

„Říkal jsem ti to,“ zamumlá Vanth. „Je úplně praštěná.“

Protáhnu si svaly na krku. Vysaju z jejich slov energii. Přejedu jedním kusem jídelního náčiní po druhém znovu – tentokrát víc přitlačím.

Ten zvuk mi nemůže nijak ublížit, když už jsem rozbitá na kusy.

Na spáncích mi vystoupí krůpěje potu, zatímco pod pokožkou a kostmi lebky cítím, jak začínají vybuchovat vzteklé věci, jako by se mi mozkem prokusovala armáda vzteklých všežravých červů. Uvědomuji si, že jinak ani nedokážu popsat ten prudký tlak, který zažívám pokaždé, když mě tenhle stav přepadne.

Tyto syčící kořínky hledají svobodu, kde by mohly růst. Hledají něco, čeho by se mohly zachytit.

Když zvednu pohled ke hvězdám, pochybuji, že Rhordyn ví, jak ošklivá jsem pod tou pěknou pokožkou, v níž jsem se z jeho rozhodnutí musela dlouhé roky ukrývat. Cítím jednu vrstvu lží na druhé. V každém případě mi zašlá kovová spona náhrdelníku vzadu na krku připadá příliš slabá.

Srpek měsíce mě svým úsměvem provokuje. Snaží se vytáhnout na povrch úplně jiný druh bolesti.

„Myslíš, že se jí hlava pomotala po tom, co sledovala, jak jí zaživa sežrali celou rodinu?“

Skříp.

Z nosu mi vyteče krev na bradu a skápne dolů.

Další kapka.

A ještě jedna.

„Možná. Nevím. Ale něco se mi na tom nezdá.“

„Co tím myslíš?“

„Když se jí podívám do očí, tak nevidím někoho, kdo přežil. Vidím tam vinu a duchy a to, jak se ke mně blíží moje vlastní smrt. Myslím, že je prokletá. A myslím, že to zbytek její rodiny zjistil příliš pozdě a zaplatil za to.“

Vina a duchové...

Ztěžka polknu, zavřu oči a představuji si, že nesedím v hlídkovém koši v půli zadního stěžně, ale na své okenní římse na vrcholku Kamenného sloupu; že nemám na zápěstí okov modrého párového náramku a neužírám se vlastní bolestí. Že se párový náramek neproměňuje v další Bezpečnou hranici.

V ochromující štít pro mé potlučené a bolavé srdce.

Kapitola 2

Orlaith

Širokými mezerami v zábradlí se rozlévá měkké světlo. Je jako hřejivý polibek na tváři, který mi prosakuje póry a zahřívá mi krev. Zamžikám a rozhlédnu se po okolní mořské hladině, která vypadá jako pole vzdouvajících se okvětních lístků růže.

Je ráno.

Za světla lucerny jsem do dřevěných prken zadního hlídkového koše vyrývala spirály a zakřivené linie a měla jsem s tím tak plné ruce práce, že jsem si vlastně ani nevšimla, že tma ustupuje.

Zabalím diamantový sekáček do kousku plátna, zastrčím si jej do zadní kapsy a zhasnu lucernu, pověšenou na zábradlí. Protáhnu si záda a paže, provleču nohy mezi sloupky zábradlí a namířím prsty ke slunci. Představuji si, jak je bořím do trávy, písku nebo hlíny, a teplo mi zatím zahřívá chodidla.

Stýská se mi po tom, jak jsem na pláži sbírala kulaté kamínky, zatímco Kai plaval v zálivu. Stýská se mi po pevné zemi a ranním větru, který přinášel pach suchého listí a rosou smáčeného mechu.

Složím nohy pod sebe a přetočím se na všechny čtyři.

Protáhnu se kolem silného dřevěného sloupku, který proniká středem plošiny, skloním se k vědru, přivázanému k provizornímu kladkostroji a namočím do vody kus plátna. Vyždímám je do sklenic se zeminou, přivázaným ke stěžni, abych svým výhonkům dopřála alespoň trochu vláhy.

Vzpomenu si na svůj poslední úprk po balkonu na Kamenném sloupu, kdy jsem se malou dřevěnou dýkou snažila odřezat větvičky svých oblíbených rostlin, a usměju se.

Mám tady vistárii, citronovník a několik odrůd růže... všechny se mi podařilo společně s několika hrstmi hlíny odnést v košíku.

Malé útržky domova.

Otřu si vlhkým kusem látky obličej a krk a sleduji přitom námořníka se zakaleným pohledem, který stoupá do hlavního hlídkového koše, aby se tam ujal denní pozorovací hlídky.

Myslím, že se jmenuje Jerid. Je z celé posádky jediný, kdo se ke mně naprosto odhodlaně za všech okolností otáčí zády.

Začnu si balit přikrývku a všimnu si, že se v brázdě za lodí těsně pod hladinou pohybují tři temné stíny. K činnosti se probudí až ve chvíli, kdy lodní kuchař vychrstne přes palubu do vody vědro, plné rybích koster a krvavých vnitřností.

Ty ale nejsou kořistí, po které pasou – tou se stává hejno racků, doprovázejících loď už od vyplutí, kteří se nyní snášejí k hladině, aby se nakrmili. Riskují pro rybí kosti život, a někteří o něj také přijdou, když žraloci jediným máchnutím silných ocasů vyskakují s otevřenou tlamou nad hladinu. Pohltí svou opeřenou kořist tak rychle, že se racci ani nestačí bránit.

Kai mi kdysi říkal, že žraloci mají rádi teplou vodu. Musela jsem mu tehdy slíbit, že se v létě nikdy nebudu v Nakousnuté zátoce koupat bez jeho doprovodu.

Teď vím, z čeho měl takovou hrůzu.

Čím dál na jih se plavíme, tím jasněji tyrkysová je voda a tím více temných stínů se ve dne pohybuje v kýlové brázdě za lodí.

Zvon, připevněný k lanu, na němž visí vědro, se zhoupne a ozve se hlasité a jasné zazvonění.

Zastrčím si pramen vlasů za ucho, skloním se, uvolním kovové oko z výřezu v podlaze koše a zvednu poklop. Podívám se dolů na shromážděné muže, kteří se ospale rozcházejí za svou přidělenou prací; dost rychle mezi nimi najdu chlapce, který stojí u základny mého stěžně zhruba devět metrů hluboko.

Hlavu má zakloněnou, v jedné ruce drží plný talíř a druhou si stíní oči před ranní září slunce, aby mě viděl.

Zane.

Zamávám mu, napřímím se a sepnu si vlasy v týle.

Pak zkontroluji, jestli mám šňůru na vaku dobře utaženou, spustím se dírou v podlaze koše a vydám se na nudný sestup po devadesáti pěti dřevěných příčkách; po každých pěti se loď zhoupne na vlně.

Jakmile se nohou dotknu hladké dřevěné paluby, řekne mi: „Když šel kuchař na záchod, tak jsem mu trochu prošmejdil nejlepší kousky, které si schovává pro sebe.“

Tajný úsměv je jako ukradené potěšení, které si ani nezasloužím – v okamžiku, kdy se otočím, abych se podívala na chlapcovy modré oči, rámované hustými černými řasami, a na větrem rozcuchané karamelové vlasy, po něm nezůstane ani stopa.

„Dobré ráno, Zane.“

„A taky jsem sehnal tohle,“ pokračuje a zaboří ruku do jedné z mnoha vnitřních kapes svého velmi obnošeného sametového kabátu.

Když ji vytáhne, paprsky slunce se odrazí na zlatě zářícím kovu.

Popadnu ho za zápěstí, abych si jeho ruku přitáhla a pořádně si prohlédla jemnou rytinu. „Jsi zatracený zlodějíček. Tohle přece je–“

„Baharijská mince. V Ocruthu přece taky máte mince slibu, ne?“ Vyhodí ji do vzduchu a znovu ji zručně chytí. „Teď patří mně. Říkal jsem si, že mi Velmistr dluží laskavost.“

„To je ale... myslím, že úplně takhle to nefunguje.“

Pokrčí rameny a schová minci do kapsy zmuchlaných kalhot. „Za pokus to stojí.“

„Nenastoupil jsi náhodou do služby na lodi svého strýce právě kvůli tomu, že tvá matka nevěděla, co si počít s tvými zlodějskými kousky?“

Myslím, že se v jeho případě veškerá snaha míjí účinkem, protože se mi každý den chlubí něčím, co si od někoho přivlastnil.

„Tak to je, proč?“

„Je podle tebe dobrý nápad“ – ztiším hlas do šepotu a přiložím si ruku k obličeji, aby mi nikdo nemohl odezírat ze rtů – „krást zlaté mince?“

Zamračí se.

„Neřekneš to nikomu, že ne?“

„Samozřejmě že ne. Jen nechci, abys měl nějaké potíže s kapitánem.“ Kradmo se podívám na muže s rozložitými rameny, který stojí na palubě s jednou rukou položenou na kormidle, s pohledem upřeným přímo dopředu a se strohou sebedůvěrou, která vyplývá z vnitřního klidu. „Připadá mi, že si při udržování pořádku na palubě moc servítky nebere.“

„Když jsi jeho oblíbený synovec, tak to pomáhá.“ Zane se posadí na palubu, zkříží nohy, podívá se na mě velkýma očima a v kulaté tváři, posypané pihami, se usadí uličnický úsměv.

Srdce se mi sevře.

V duchu před sebou vidím zářivý úsměv úplně jiného mladého chlapce, a velmi rychle jej schovám zpátky do toho hlubokého místa, které se snažím nevnímat.

Posadím se k Zanemu a začnu se věnovat hromadě tenkých krajíčků smaženého chleba, oříšků, sušeného ovoce a masa, které si nechávám nakonec.

Zane si přitáhne talíř blíž a v očích mu zableskne rošťácký plamínek. Nakrčím obočí a vytáhnu ze zadní kapsy kalhot podlouhlý balíček, ovinutý plátnem. Zvednu jej do výše, podám mu jej a jemu se oči rozšíří radostí.

S horečnatým nadšením plátno rozbalí, vytáhne z něj sekáček a sevře prsty kolem tenkého držadla. Pak jej zvedne ke slunci a sleduje, jak se po palubě rozlévá barevná záře odrazů. Já se mezitím bez vyrušování pustím do jídla.

Možná jím ty nejvybranější kousky z kuchyně, ale mé nadšení ve srovnání s radostí v Zaneových očích závistivě bledne.

„Na tohle bych se dokázal dívat věčně...“ zašeptá.

Opřu se hlavou o stěžeň a sleduji, jak otáčí dřevěným jílcem, až se střípky barev honí po palubě.

„Já vím.“

Chvíli sedíme v dešti barevných záblesků mlčky a dělíme se o jídlo. Posádka nás mezitím obchází širokým obloukem a má plné ruce práce s bednami a jejich připoutáváním k palubě.

Uvědomuji si jejich pohledy, a cítím, jak se odrážejí od mého bezvýrazného obličeje, aniž by po nich zůstala stopa.

„Strýc říkal, že se znovu sbírá bouřka,“ zahuhlá Zane se sušeným fíkem v ústech. „Prý nás pronásleduje.“

Ohlédnu se na sever. „Nic nevidím...“

„Říká, že to cítí ve vzduchu.“

Když se z podpalubí vynoří Vanth, převlečený do čistého, zaštípá mě jeho pohled na tváři. Podmračený výraz jeho obličeje se ještě prohloubí, když si všimne, že se na něho dívám.

Odmítám ale pohled odvrátit. Přinejmenším do chvíle, kdy se za ním objeví kuchař s vědrem v nateklých rukách. Setrvačný pohyb obrovského břicha ho s každým krokem málem připraví o rovnováhu.

„Ehm,“ zamumlám a přesunu levou nohu po palubě tak, aby zastínila talíř ukradeného jídla, když kolem nás prochází. Táhne se za ním závoj shnilého puchu starých rybích vnitřností, ze kterého se mi skoro obrátí žaludek.

Ať už je Zane oblíbený synovec, nebo ne, jestliže ho při krádeži nachytá nesprávný člověk, bude nad ním kapitán muset buď vynést rozsudek nějakého tělesného trestu, nebo ztratí postavení.

Kuchař ztěžka vystoupá po schodech na záďovou palubu, přejde k zábradlí nad zádí a rozhodí mezi hejno křičících racků obsah svého vědra.

Okamžitě se ozvou chňapavé zvuky a šplouchání těl, dopadajících zpátky do vody.

„Jestli přijde bouřka, tak to tam nahoře bude docela složité,“ poznamenává Zane s kusem sušeného masa v ústech, a kývne bradou k místu, kde přespávám. Aniž by spustil oči ze sekáčku, pokrčí levou nohu a chodidlem se opře o palubu tak, aby kuchař na své zpáteční cestě do podpalubí nezahlédl zbytky jídla. „Občas se to místo používá jako trest.“

Neřeknu mu, že to byl jeden z důvodů, proč jsem si je vybrala.

„Tohle přežiju,“ řeknu a poodejdu pár kroků od žebříku, když se z podpalubí vynoří Gage – muž, který drží přes den hlídku na zadním stožáru. Vykročí k nám, dalekohled v ruce a kožený vak přehozený přes rameno.

„Jakmile nás ta bouřka dohoní, nechá tě kapitán stáhnout do podpalubí, ať už se ti to bude líbit, nebo ne.“

Zkusit to může.

Skloním hlavu nad talíř a snažím se soustředit na jídlo, zatímco se ke mně blíží těžké kroky, a za okamžik na mě padne stín a koutkem oka zahlédnu kovové špičky bot.

Pomalu přejedu pohledem přímo do mléčně modrých očí s vějířky vrásek v koutcích.

Gage má na rozdíl od zbytku posádky oholenou hlavu a jasně vidím jeho tetování: tvoří je linie černých kroužků a čárek, která mu přebíhá lebku, vine se po zadní části krku dolů a mizí pod límcem košile – vypadá to, jako by byl sešitý z několika kusů jako hadrová panenka.

Zasune dalekohled do svého vaku, vytáhne z kapsy kousek dřevěného uhlí a podá mi jej. „Čistě pro případ, že bys chtěla tu svou řezbářskou práci vystínovat.“

Podívám se mu z kousku uhlí znovu přímo do očí, pak zpátky a natáhnu ruku, abych si uhlík vzala. „Děkuji...“

Přikývne, hodí si vak přes rameno, natáhne ruku k žebříku a pustí se po příčlích nahoru.

Několikrát si jeho dar nadhodím v ruce a pak jej schovám do kapsy.

Zane si strčí do úst poslední sousto, otře si ruce o kalhoty a rozloží mezi nás na palubu kousek plátna. Položí na okraj můj sekáček a pomalu, jemně a naprosto hladce jej do látky zavine.

Kdyby věděl, jak se tenhle nástroj dokáže prokousávat tvrdým kamenem, asi by se k němu nechoval tak opatrně, ale ráda se na jeho jemnou ohleduplnost dívám.

„Pořád se na tebe dívá,“ řekne potichu a střelí pohledem ke kormidlu.

Uvědomuji si, že nemluví o svém strýci, ale o mém osobním strážci. O muži, který na záďové palubě pět kroků nade mnou tráví každou hodinu každého dne se založenými pažemi, nadmutou hrudí a dokonale vyžehlenými kalhotami.

Vezmu si od Zanea sekáček, uložím si jej do zadní kapsy a sleduji, jak staví cínový talíř na hranu a druhou rukou jej roztáčí na palubě.

„Vanth mě nemá moc rád.“

„Myslím, že v tom je stejný jako jeho bratr.“

„Nevěděla jsem, že má bratra?“

„Tvůj druhý osobní strážce, Kavan.“

Aha.

„Vůbec mě nenapadlo...“

Zane pokývá hlavou a mezi obočími se mu objeví soustředěná vráska. „Říkají o tobě, že jsi čarodějnice. Že okusuješ skořápky žaludů a sbíráš houby z hromad koňských hoven.“

Přesně tak.

Jestli ti dva někdy skončí s ochromujícím nadýmáním nebo infekcí krve, rozhodně jim žádný odvar z psinkovky nabízet nebudu.

Zane se na mě podívá a ve světle modrých očích se mu objeví kolem zorniček fialové skvrnky. „Já je přestávám vnímat. Když mluví, dají se lépe okrást.“

„To vlastně dává smysl.“

Zachytím koutkem oka prudký pohyb, a když vzhlédnu, vidím, jak Gage spěšně slézá ze stěžně. Z desátého příčle ztěžka doskočí na palubu a vyběhne po schůdcích ke kormidlu.

Pohyb na palubě ustává a celou loď zahalí ticho, když se všichni muži pokoušejí sledovat, co se děje, a zaslechnout, o čem je řeč. Někteří se dokonce snaží vystoupit po schůdcích výš, aby se podívali za záď, kde Gage očividně něco zaujalo.

„To je zvláštní,“ poznamená Zane a vstane. „Půjdu se podívat, co se děje.“

A se zašustěním sametu vyrazí.

Pomalu se zvednu a vyhoupnu se na špičky, abych zjistila, jestli něco nezahlédnu přes hlavy ostatních mužů, a pak zvednu oči k zadnímu stěžni. Vyšplhám několik příčlí nad palubu, pevně se chytím a podívám se mezerou mezi rozcuchanými vlasy a vydutým spodním okrajem plachet přes záď.

Žraloci jsou pryč. Odletěli dokonce i racci.

Očima zachytím zhruba deset lodních délek za námi zčeřenou vlnu a nad hladinu se zvedne šupinatý hřbet, který na okamžik vyjede z vody a zase zmizí v hlubinách.

Muži mumlají... ukazují na něj... křičí. Kapitán něco zařve a díky tomu mu všichni ustoupí z cesty, a pozvedne dalekohled.

Zamračím se a pokračuji po příčlích nahoru. Nakonec se usadím na místě, odkud mám docela dobrý rozhled, a pozoruji hladinu.

Srdce se mi zastaví.

Vidím, jak se jen těsně pod hladinou pohybuje dlouhý, mrštný stín, který dosahuje nejméně dvojnásobku délky lodi.

A nachází se daleko blíž než před několika okamžiky.

Nad hladinu vyklouzne obrovská hřbetní ploutev a nechá za sebou zpěněnou brázdu vody.

Do žaludku mi sklouzne kámen strachu a převrací se, jako bych spolkla živého tvora...

Něco nás sleduje.

Kapitola 3

Orlaith

„Zatlučte poklopy!“

Vzduch prořízne kapitánův rozkaz a muži jako by ožili, když se spěšně pouštějí do horečnaté práce. Kapitán popadne Zanea za ruku a vykročí s ním po schůdcích na hlavní palubu, takže u kormidla zůstávají jedině první důstojník a Vanth. Stojí si tváří v tvář a něco na sebe vztekle pořvávají.

Vanth se pootočí, přejde k zadnímu zábradlí a stáhne ochrannou plachtu z obrovské kovové konstrukce pro odpalování harpun, upevněné v prknech paluby. Žaludek se mi sevře a znovu raději přesunu pozornost k tvorovi ve vodě. Zamumlám kletbu, vyrazím dolů po příčlích, několik posledních vynechám a rovnou skočím na palubu. Lehce dopadnu na pokrčené nohy. Pak se s pleskáním svých bosých chodidel rozběhnu na záďovou palubu. Prořítím se těsně za Kavanem, který rozcuchaný a bez košile vypadá, jako by právě vylezl z postele, popadl dvě kopí a vyrazil bez bot z podpalubí.

„Viděl jsi tu věc, Vanthe? Je kurva obrovská!“ V Kavanových slovech, prudce vyrážených vysoko posazeným hlasem, je jasně slyšet strach. „A řítí se přímo na nás–“

„S tím si nedělej starosti,“ procedí Vanth skrz zaťaté zuby a ani na okamžik nespustí z prvního důstojníka vzteklý pohled, když si od bratra bere kopí. „Pracuju na tom.“

„Na to zapomeň,“ zavrčí první důstojník. „Kapitán nedal rozkaz k něčemu takovému.“

Přikrčím se do stínu velkého sudu na vodu – mimo dohled, ale slyším každé slovo.

Vidím všechno.

„A až se konečně rozhoupe, tak už bude pozdě,“ odsekne Vanth a nadme hruď, když sevře ruku v pěst na plachtě, zakrývající něco hranatého u zábradlí paluby. „Zapomínáš, že jsem to já, kdo má chránit zaslíbenou našeho Velmistra. Mám přímý příkaz, abych pro její bezpečí udělal, cokoli uznám za vhodné.“

Trhne rukou a uvolněná plachta sklouzne na palubu. Pod ní se skrývá balista a stojan se šesti oštěpy; jsou delší, než já jsem vysoká, a silnější než moje paže. Hroty jsou vyrobeny z kovu.

Krev mi v žilách ztuhne.

Znovu se podívám na tvora, který se teď nachází zase o něco blíž, a zrovna v záplavě šupin a záhybů kůže vyrazil nad hladinu tak prudce, až se od něj odrážejí paprsky slunce. Proplouvá naší kýlovou brázdou a ve velkých vlnách se zvedá nad hladinu.

Připadá mi, jako by si... hrál.

Srdce mi zpomalí a křik a ruch na záďové palubě na okamžik ustoupí do pozadí...

Nejednou jsem v životě viděla tvory, kteří se na mě řítí jako živá smrt.

Tenhle jim vůbec není podobný.

Žaludek se mi nervózně zhoupne, když opustím svůj bezpečný úkryt, přejdu kolem prvního důstojníka a zastavím se přímo uprostřed vřavy.

Okamžitě ke mně vystřelí pohledy tří párů očí.

„Já – já souhlasím s prvním důstojníkem.“ Tón mého zlomeného hlasu se překvapivě pronikavě rozlehne nad náhlým tichem; nikdy jsem neměla pocit, že mluvím takhle nahlas.

Nikdy jsem si ve srovnání s jinými lidmi nepřipadala tak malá a hloupá.

Odkašlu si a napřímím se, abych stála rovně. „Není na něm vidět žádná agresivita, ale zvědavost. Předpokládám, že jakmile si nás prohlédne, odplave.“

Vanth se na mě divoce zamračí, odloží kopí a s ostrým zaskřípěním, které mi málem vyvrtá díru do hlavy, vytáhne ze stojanu obrovský oštěp balisty. Se zaťatými zuby jej přenese k balistě, zasune jej do komory a s tvářemi, zrudlými námahou, klikou natáhne tětivu. „Co ty můžeš vědět o životě, Mistryně?“

Ani veškeré pohrdání, které v jeho tónu slyším, nedokáže utišit zoufalé bušení mého srdce. Sklouznu pohledem k mořskému tvorovi, který se pomalu a půvabně blíží ke kruté, krvavé smrti.

„Moc toho nevím,“ připouštím a snažím se mluvit co nejvyrovnaněji. „Ale mám své zkušenosti i se zabijáckými, i se zvědavými tvory. Tenhle se chová jako žraloci a nejspíš ho sem přilákal odpad, který házíme přes palubu. Kdyby chtěl zaútočit, tak by udeřil dřív, než bychom o jeho přítomnosti vůbec věděli, a udeřil by zdola.“

Na okamžik se rozhostí přemýšlivé ticho, které mi v hrudi probudí záchvěv naděje.

Přistoupím k němu blíž a srdce se mi zastaví; dívám se na něj a slabě se usmívám. Je to tichá prosba, aby zapomněl na naše neshody. „Prosím, Vanthe. Dnes nikdo nemusí zemřít...“

Přejede mě pohledem od hlavy k patě, pak se ke mně otočí zády a otočí zbraň, aby zamířil na toho tvora.

Bolí mě žaludek.

Cítím, jak úsměv mizí.

Skloní se k zaměřovači. „Kdyby si Velmistr myslel, že se dokážeš postarat o vlastní dobro, tak by ti nepřidělil chůvy,“ utrousí. „Odveď ji do podpalubí.“

Rameno mi sevře silná ruka.

Stihnu otočit hlavu právě včas, abych zachytila pohyb sluncem opálené svalnaté ruky a zaslechla zaskřípění okovaných podrážek bot na palubě, když kapitán Kavana strhne. Ten pohyb je tak prudký, až mě překvapí, že mu nevykloubil paži v rameni.

Kopí zachřestí na palubě.

„Kdo si kurva myslíš, že jsi, chlapče?“ Kapitán složí mého osobního strážce tak bleskově, že se mi samotné málem podlomí kolena. „Tohle je naše budoucí Velmistryně a ty se k ní chováš jako k nějakému zvířeti.“

Kavan, který se zrudlým obličejem ztěžka oddechuje na prknech paluby, najednou vypadá docela neškodně.

„Kapitáne,“ štěkne Vanth, a když se bleskově otočím, vidím, jak tiskne ukazováček ke spoušti brutální zbraně, jíž míří za záď lodi. Sklouznu pohledem k jeho cíli – hladinou se právě prořezává dlouhá, zvlněná blána stříbrné hřbetní ploutve. Pohybuje se rychle, bez námahy a nachází se o hodně blíž.

Tvor vypadá šťastně.

Jako by se k nám přibližoval každou vteřinu o několik metrů.

Cítím, jak se mi srdce opírá o žebra.

„Vanthe,“ zavrčí kapitán a Kavan na podlaze zachrčí a ze rtů mu unikne pramínek slin, který dopadne na dokonale vyleštěnou černou botu. „Vidím, že nabít balistu už umíš skvěle. Dobrá práce. Zároveň ale doufám, že ji nehodláš použít.“

Je to nejjednodušší cesta z celé situace a Vanth by udělal nejlépe, kdyby se po ní vydal.

Odkašle si a obranným tónem odpoví: „Paní Strings vypráví příběhy o hadům podobných netvorech, kteří v záchvatech vzteku vyskakují z vody a drtí celé lodě na třísky. Určitě jsi na vlastní uši slyšel její histor–“

Z kapitánova hrdla zazní pohrdavé zachrčení a bledě modré oči mu v koutcích sevřou vějíře vyčerpaných vrásek. „I když tahle prolhaná agitátorka tvrdí, že ví všechno, tak jí nevěřím ani písmeno. Měl bys udělat totéž.“

Vanthův krk a obličej zalije hluboký ruměnec. Tiskne spoušť čím dál pevněji, až mu ze špičky odtekla krev a prst je úplně bílý. Srdce se mi zastaví.

Udělám krůček k němu.

Nedělej to. Prosím.

„No, já dokážu ve tvé posádce napočítat nejméně deset mužů, kteří sedají u jejího ohně a poslouchají její legendy–“

„Jestli tu spoušť zmáčkneš,“ přeruší ho kapitán s nemilosrdnou upřímností, „podaří se ti jenom tři věci: zaprvé tu věc rozzuříš, zadruhé si vysloužíš deset ran bičem a zatřetí jakmile zakotvíme, bude tě čekat soud za neposlušnost. Takže laskavě o krok ustup, nebo ti tu zkurvenou ruku utrhnu a nakrmím s ní racky.“

Ve Vanthových očích se objeví rozhodný výraz, podívá se na mořského tvora a prst se mu na spoušti napne–

Ve stejném okamžiku, kdy zazní třesknutí tětivy, které způsobí, že se mi zastaví dech, se na něho vrhnu.

Střela vyrazí ke tvorovi jako blesk a s odporně dutým zvukem zajede pod hladinu. Z oceánu zazní dunivé zasténání, vířivá symfonie bolesti, která mi roztrhne srdce vedví.

Popadnu límec Vanthovy košile a z hrdla se mi vydere vzlykavý výkřik, když sleduji, jak se hadovité tělo mořského tvora zmítá v křeči měkkých, průhledných ploutví. Vztyčí se nad hladinu jako hora, zrozená z moře, a z velké rány, způsobené střelou, se vyřine řeka krve.

Loď na okamžik sevře hrobové mlčení, zatímco se vzduchem prořezává zmučený řev, který mi stlačí pokožku, jako by jej tvořila fyzická síla. Jako by křičel samotný oceán a jeho slzy se mi rozstříkly na obličeji a já je nedokázala osušit.

Dívám se na krví poskvrněnou krásu a nesvedu ani mrkáním vyhnat slzy z očí.

Tělo tvora povolí a rozvine se v plynulém, bleskovém pohybu, jímž zajíždí pod hladinu...

A je pryč.

Zůstala po něm jen krvavá skvrna, větší než celá loď. Pomíjivý náhrobní kámen, který se s každým bolestivým úderem srdce v mé sevřené hrudi rozplývá.

„Ty odporný mizero,“ zasípám bolestivě rozžhaveným hrdlem a otočím se k Vanthovi. Otřu si slzy a zabodnu mu zrak do nemilosrdných očí. „Co jsi to udělal?“

Kapitola 4

Orlaith

„Co jsem já udělal?“ Vanth mnou trhne tak prudce, až se srazíme a jeho dech se mi s každým vyraženým slovem otře o obličej. „Mířil jsem mu na hlavu a kvůli tobě jsem ji minul. Nejspíš jsi nás právě odsoudila k smrti, Mist–“

Ze strany jej zasáhne náraz, který ho ode mne oddělí a mrští jím k zábradlí. Kapitán se na něho vrhne, popadne ho za košili, ohne ho zády přes dřevěné zábradlí a drží jeho život i smrt v obrovské zaťaté pěsti. „Zatracený idiote.“

Vtom zazní ostré cinknutí strážního zvonu. Podívám se nahoru na stěžeň, po kterém Zane mezitím vylezl až do půlky výšky, tam se zastavil a dívá se na mě.

Ukazuje na moře.

Zamračím se a v hrudi mi začne sílit hluboké znepokojení.

„Kapitáne... zadní stěžeň... dívej se.“

Muž mě zamračeně poslechne, a když si všimne Zaneho, tvář mu zrudne. „Zamkl jsem toho kluka ve své kajutě. Jak se mu podařilo dostat ven, zatraceně?“

Zane neustále ukazuje k pravoboku a opakuje pořád dokola jediné slovo.

„Ten prokletý vítr... Ty snad rozumíš tomu, co volá?“

„Bubliny,“ odpovím a udělám krok k zábradlí. Když se přes něj nakloním a pohlédnu do vody, vidím, jak v hloubi pod hřebenovkami na neklidné hladině něco stříbrně probublává. Žaludek se mi sevře. „Všichni se něčeho–“

V tom okamžiku jako by oceán vybuchl a já odletím od zábradlí a bezmocně lapám po dechu, když tvor vyrazí nad hladinu v přívalu vody, která pohltí loď jako bouře. Celý svět se mi pod nohama zhoupne, zřítím se na zábradlí a snažím se prohlédnout zástěnou vodní tříště, abych se podívala na hlavu mořského tvora. Je hranatá, trčí z ní výstupky a je celá posetá lesklými šupinami. Pod hradbou kostnatých hřebenů vidím pronikavě zelené oči.

Je nádherný. Vznešeně sošný.

Obrovský.

Tyčí se vysoko nad námi a pohupuje se. Ostré ploutve na jedné straně těla se mu rozevírají jako vějíř a odhalují vzájemně propojené, trojúhelníkové sítě.

Vodní křídla.

Ploutve na tvorově druhém boku jsou na náběžné hraně probodnuté střelou balisty a z otevřené rány se řine krev.

Žaludek se mi sevře.

Otevře doširoka tlamu a já si prohlédnu zabijácké špičáky, které by samy o sobě dokázaly překousnout loď v půli. Z obrovské dutiny se line silný pach shnilých ryb a mořských řas. Z hrdla tvorovi vyrazí divoký řev, který mi svou intenzitou přejede po kostech a opře se mi do pokožky jako vichřice. Ukončí jej mrazivé zaječení. Otřásám se vzlykem.

S dalším vzteklým zaječením se tvor ponoří pod hladinu a do lodi se opře prudká vlna, která mi podrazí nohy.

Ztěžka dopadnu na palubu.

Dřevo ostře zasténá a loď se v kakofonii křiku začne převalovat.

Všechno, co není připevněno k palubě, se mění ve smrtící projektily, a když se náhle nakloníme na bok, sesypou se všichni přítomní na jednu hromadu u bočního zábradlí. Natáhnu ruku, abych se chytila dřevěného sloupku, těsně předtím, než loď bokem narazí do hladiny.

Voda se do mě opře takovou silou, že mi odtrhne prsty od dřeva. Několik vteřin se bezmocně zmítám v přívalu vody, pak narazím do jednoho ze stěžňů takovou silou, až si vyrazím všechen vzduch z plic.

Pevně se chytím a kolem tváře mi proletí vlna bublin.

Stěžeň zavibruje a vydá ostrý praskavý zvuk, jako by se štípal kmen stromu. Jako by se lámal.

Takhle tady zemřu.

Loď se zmítá ze strany na stranu jako divoký, vzpínající se kůň, takže mi rve všechny orgány v těle, hlava se mi točí a já ztrácím přehled kde je nahoře a kde dole.

Prsty mi povolují a gravitace mě stahuje od sloupku.

Voda mě plavným pohybem odnese o kousek dál, a když opadne, přistanu na palubě a zoufale lapám po dechu. S bolestí, která mi málem roztrhne hruď na dva kusy, trhaně nasávám vzduch.

Převalím se na záda. Otevřu oči.

Ticho.

Jen rozmazané mraky na obloze putují nejdřív na jednu, pak na druhou stranu – připadá mi to podivné jen do chvíle, kdy mi dojde, že se takhle pohupuje celá loď.

Ticho se pomalu přetaví do řevu, z nějž mrzne krev v žilách; je to takový hluk, že bych si nejraději připlácla ruce na uši, skrčila se někde v koutku a zavřela oči.

To jsem ale dělala celý svůj život. Snažila jsem se zbavit hluku.

Už to dělat nebudu.

Pracně se vzepřu, posadím se a rozhlédnu se po lodi.

Žaludek se mi sevře.

Prkna paluby jsou potřísněna kalužemi – některé jsou rudé a lepkavé.

Lidé, které mám v zorném poli, mají oblečení – úplně promáčené a přilepené k tělu –, potrhané tak, že dírami vidím krvavé rány, z nichž trčí zlomené kosti. Někteří mají tváře zkřivené bolestí, sténají a křičí a drží ruce a nohy v nepřirozených úhlech.

Jiní jsou úplně zticha.

Někteří, jimž se podařilo přežít divoké zmítání lodi v relativním zdraví, se křečovitě přidržují rozlámaných kusů zábradlí a sledují vodní hladinu – pro případ, že by se mořský plaz vrátil pro další dávku pomsty.

„Ta zasraná kráva...“

Přiškrcený hlas se ozve přímo za mnou, a když se ohlédnu, vidím, jak se u protějšího zábradlí ztěžka staví na nohy Vanth. Z hluboké řezné rány na čele mu v širokém pruhu stéká po tváři krev.

Jako omámená sleduji, jak mu kape z brady na košili, když se začne pozornýma, zoufalýma očima rozhlížet po okolní zkáze. Mezitím v sobě najdu dostatek energie, abych se přeplazila ke kapitánovi, který bez pohybu leží u základny balisty. Přetočím ho na záda, prohlédnu si krvácející ránu na jeho hlavě a přiložím mu ucho k hrudi.

Z Vanthova hrdla se vydere přidušené zachrčení.

Vzhlédnu a vidím, že stojí u zábradlí a dívá se na oceán. „Ne...“

Vstanu, podívám se, kam je otočený, a zahlédnu Kavana, který leží polovinou těla na sudu, který se pohupuje na hladině zhruba délku lodi daleko. Krev mu prýští z hluboké rány na paži, kterou prosvítá bílá zlomená kost, a stéká přímo do oceánu. Kolem sudu krouží obrovský žralok, třikrát větší, než je on sám.

Srdce se mi zastaví. Hruď se mi sevře.

„Pomoc!“ vyrazí ze sebe Kavan zoufale. „Bratře, pomoz mi!“

„Kde je člun?“ vyhrknu a ohlédnu se na místo, kde byla vždycky připoutána malá veslice.

Zahlédnu tam ale jen změť zpřetrhaných lan.

„Ten je pryč,“ zavrčí Vanth a vykročí k dřevěné bedně, přišroubované k palubě. Zvedne západku, trhnutím otevře víko a vytáhne malou kuši.

Znovu se podívám na Kavana, který se snaží kopáním odradit predátora, kroužícího čím dál blíž, a do hrdla mi stoupne žluč. Snaží se celým tělem vytáhnout na sud, ale ten se protočí a Kavan se po hlavě zřítí zpátky do vody. Když se zase vynoří, snaží se jedinou zdravou rukou udržet na hladině, cáká a šplouchá kolem sebe.

Žralok krouží v čím dál těsnějším kruhu, blíží se...

Kavanův křik se ostře rozlehne vzduchem. „Pomoc!“

Vanth natáhne závěr a nasadí do kuše šipku; tváří se sveřepě a rty se mu nehlasně pohybují. Pak zavře oči na několik vteřin, během nichž se nedokážu ani nadechnout.

Když je znovu otevře, opře si kuši o rameno a stiskne spoušť.

Šipka prosviští vzduchem, otře se o Kavanovu skloněnou bradu a v ostrém úhlu se mu zaboří hluboko do hrudi, přímo do srdce.

Trhnu sebou a přidušeně se zajíknu, když se Kavanovi z doširoka otevřených očí vytratí život. Bezvládné tělo se sesune do vody, a okamžitě mizí pod hladinou ve víru krví zpěněných vln a žraločích ploutví.

Nedokážu se na tu scénu dívat, ale Vanth ji sleduje bezvýrazným pohledem prázdných očí a bez jediného pohybu.

Kapitán, ležící na zakrvácené palubě, zničehonic otevře krví podlité oči, trhavě se nadechne a zachrčí. „Z-Zane...“

Jako bych dostala ránu kladivem do hrudi.

Křik zraněných mužů téměř přehluší bušení mého srdce. Rozhlédnu se kolem sebe po palubě, a když je všechny spatřím, nemohu dýchat. Přejdu pak k zábradlí, opřu se o ně rukama a dodám si odvahu, abych pohledem pročesala vlny kolem lodi. Těkám očima mezi kusy trosek na hladině a vyhýbám se temnému stínu, který se divoce krmí v krvavé skvrně tím, co zůstalo z Kavanova těla.

Pak se pohledem přesunu na druhou stranu plavidla, kde se díky několika vzduchovým kapsám stále drží na hladině světle modrá plachta. O něco dál zahlédnu jasně modrou košili – halí tělo, částečně ponořené tváří pod hladinu.

Zane.

Vyrazím po schůdcích na hlavní palubu.

Někdo zavolá mé jméno a přikáže mi, abych se vrátila, ale zvuk mi jen proletí kolem uší, a když konečně dorazím k zábradlí, přehoupnu se přes ně a skočím do vody.

Vítr mi rozčísne vlasy, odtrhne mi vzduch od rtů a cítím, jak mi žaludek stoupá do hrdla.

Vrazím do neúhybné hladiny a všechen dech mi vystřelí z plic, když se ponořím do temné hlubiny, která se do mě opře pocitem nekonečna.

Roztáhnu ruce a vší silou zaberu, abych zastavila své klesání do hloubky. Ve vějíři bublin se vydávám zpátky k hladině, nad kterou se nakonec s lapáním po dechu vyhoupnu. Nevšímám si křiku, který se ozývá za mými zády z paluby lodi, rychle se rozhlédnu, abych zjistila, kde se vlastně nacházím, a přejedu očima po vlnách. Tady mezi kusy roztříštěného plavidla vypadá všechno úplně jinak.

Jako by všechno bylo větší. Živější.

Vzdálenější.

Zaženu myšlenky na stisk žraločích zubů ostrých jako břitvy a vyrazím přímo k jasně modré plachtě, vzdouvající se na vlnách. Každé kopnutí nohama a každý záběr paží je pomalý, ubohý, ochablý a–

Ne dostatečně rychlý.

Než doplavu až k plachtě, v plicích mi chrčí a slaná voda mě pálí do tváří. Snažím se prohledat vodu kolem ní, takže se okamžitě zamotám do provazů a lan, ale nakonec se mi podaří popadnout do pěsti kapuci Zaneho sametového pláště a vší silou zatáhnout. Přitáhnu si ho blíž a zvednu mu hlavu nad hladinu.

Až do smrti se nezbavím hrůzy, kterou cítím při pohledu na jeho nehybnou tvář a promodralé rty.

„Mám tě,“ zachrčí mi v hrdle, přestože si plně uvědomuji, že se mu hruď nezvedá a oceán se kolem nás táhne do všech stran. „Je mi to moc líto.“

Polknu vzlyknutí, rozepnu mu plášť a zbavím ho jeho milovaného kusu oblečení, který ho nyní ale stahuje do hlubin lépe než jakákoli kotva.

Odvleču ho k okraji plachty, převalím se na záda a položím si jeho hlavu na hruď tak, aby se mu obličej nacházel nad hladinou.

Pak začnu pozpátku plavat k lodi – nohama kopu do rytmu svého přerývaného dechu.

Přes hlavu se mi přelévají drobné vlnky, štípou mě do očí a oslepují mě.

Každá vteřina, kterou strávím ve vodě, znamená další zmeškaný nádech. Každá vlnka, která se dotkne mé tváře, znamená další kousek smrti, která mu zaplaví nos. Nebo hrdlo.

Nejsem dost rychlá.

Hlavou narážím do něčeho tvrdého, a to mě prudce zastaví. Připadá mi, že se nořím pod hladinu. Pozvednu oči k příkrému boku lodi a k zábradlí, lemovanému tvářemi námořníků. K provazovému žebříku, který visí k hladině.

„Chyť se!“

Další zahoupání na vlnách, pod nimiž se mohou nacházet žraloci, mi obrátí žaludek naruby.

Cítím, jak kolem nás krouží a sledují nás. Mohou se na nás každým okamžikem vrhnout, stáhnout nás pod hladinu, roztrhat, rozkousat a sežrat. Nebo může z hlubin vyrazit obrovský mořský had a spolknout nás jako jediné sousto.

Natáhnu se po laně a sevřu Zaneho pevněji. Nasunu jeho bezvládné tělo mezi sebe a provazový žebřík a snažím se ho vysvobodit z hrozby podmořských příšer.

„Nedokážu ho odsud sama vytáhnout!“

Vlastní hlas mi zní cize – jako by byl příliš ostrý a zoufalý.

Když si odhrnu vlasy z očí, vidím, jak k nám po žebříku vyrazil kapitán. Po bradě mu stéká krev.

„Dokážeš vylézt nahoru?“

Přikývnu. Popadne Zaneho za límec košile, vezme mi ho z náruče a přehodí si ho přes rameno. Celým tělem mi projede vlna úlevy.

Dostala jsem ho do bezpečí.

Šplhám po provazovém žebříku za ním a mokré vlasy mě na zádech tíží jako závaží. Hrubé provazy mi rozdírají bříška prstů do krve a s každým kouskem, o který vylezu výš, mám pocit, že se ke mně a k hladině blíží něco, co mě sežere, a od bederní páteře až do prstů na nohou mi probíhá svědění.

Raději se neohlížím, protože vím, že jakmile bych se otočila, viděla bych, jak se ke mně s otevřenou tlamou řítí má smrt. Neohlédnu se ani ve chvíli, kdy vím, že už jsem v bezpečí.

Zane s kapitánem mi zmizeli z dohledu, a něčí nešetrné ruce mě popadnou v podpaží a vytáhnou na palubu.

S tichou hrůzou sleduji, jak kapitán svírá Zaneho nos a vdechuje mu do plic velké doušky vzduchu, aby ho přivedl zpátky k životu.

Dýchej...

Dýchej, zatraceně!

Rukou plnou mozolů poplácá Zaneho po tváři.

„Probuď se, chlapče. No tak. Otevři oči a podívej se na mě.“ Z hrdla se mu vydere hrubé, zoufalé zasténání, když převalí Zaneho na bok a několikrát ho udeří do zad. „Probuď se!“

Vteřiny odkapávají jako olej ve vodě, odmítají se spojovat a splývají na hladině mé duše. Mám pocit, jako bych padala dírou v zemi a v hrudi neměla dostatek vzduchu ani na to, abych mohla vykřiknout.

Možná to nebyly vteřiny, ale rovnou minuty, hodiny, dny.

Možná toto mučení trvá už celou věčnost.

Ozve se ostré zakašlání, bublavý zvuk a pak dávení, při němž se mi sevře žaludek i srdce zároveň.

Zane s mrkáním otevře oči dokořán – bělma má tak zalitá krví, že nejsou bílá, ale červená. Prudce se otočí a s nepřítomným výrazem zaostří na strýce, jako by se snažil rozluštit nějakou obzvlášť složitou hádanku.

Kapitánova tvář se zpevní a ze rtů mu splyne nesrozumitelný zvuk...

Předkloním se a začnu zvracet na prkna paluby.

Kapitola 5

Orlaith

Kyselý pach zvratků se mi drží v mokrých vlasech, které mořská voda slepila do těžkých pramenů. Odhrnu si je krví potřísněnou rukou z čela do týlu a utáhnu Gageovi kolem stehna pruh plachtoviny. Když svazuji konce do pevného uzlu, musí ho to příšerně bolet, ale ani sebou netrhne.

Nevydá jediný zvuk.

Jen mě mlčky sleduje při práci a oči má stejně bezvýrazné jako kruhy, které má vytetované na vyholené lebce. Slunce stojí v nadhlavníku, nemilosrdně do nás buší a stíny, do nichž by se na palubě dalo schovat, se změnily v nepatrné úzké pruhy.

Vzduch se ani nehne, takže mořská hladina zůstává neuvěřitelně klidná. Vzduch, který se nám dostává do plic, je horký a je v něm cítit dech rozpálené smrti.

Stalo se to pouhou chvilku poté, co námořníci odnesli Zaneho do podpalubí, aby se o něho postaral bylinkář. Vítr prostě přestal cloumat otrhanými plachtami a chladit nám rozpálenou pokožku. Z hladiny oceánu se vytratil živý rytmus a vyhladila se jako zrcadlo.

Prostě se zastavila.

Muži se začali rozhlížet a mumlat něco o kletbě bohů – možná byl pro ně ten tvor nějak důležitý, a tím, že jsme ho zabili, jsme sami sebe odsoudili zůstat tu navěky, dokud nezemřeme žízní. V okamžiku, kdy se na palubu znovu vrátil kapitán, ale všichni zmlkli a pustili se do práce.

Teď se všude kolem mě ozývá křik příkazů, muži tahají po palubě věci a na prknech houstnou stopy podrážek, vyznačených krví. Po schodišti z podpalubí se vine řada otrhaných námořníků, kteří si z ruky do ruky podávají vědra s vodou a vylévají je přes zábradlí do vln.

Podle všeho je v boku lodi díra. Není to nic velkého, ale když se tento problém sečte se zlomeným předním stěžněm a tím, že není vítr, který by naplnil roztrhané zbytky plachet, nedá se očekávat, že bychom z tohoto vodního hrobu v dohledné době unikli.

Utáhnu škrtidlo kolem Gageova stehna, a zatímco se zoufale snažím zastavit krev, vytékající z velké rány, která proniká až ke kosti, látka vlhce mlaskne. Škrtidlo nejspíš nebude k záchraně života stačit.

A v jeho očích vidím pohled člověka, který čeká na smrt.

„Hej...“ Strkám mu do rány kousky plátna a cítím, jak mi jeho život protéká mezi prsty. „Jsi ještě tady?“

Tiše zabručí, a když se mu podívám do tváře, vidím, že upřeně hledí na oblohu. „Nejspíš to nevíš, ale taky jsem býval kapitán. Na jedné z těch lodí, které jsi viděla.“

Jeho hlas zní zastřeně.

„Vážně?“

Nepatrně přikývne. „Vzdal jsem se toho místa, abych mohl sloužit na zadním stěžni.“

Vytáhnu mu z rány kus zkrvaveného plátna a s plesknutím jej hodím na palubu. Okamžitě jej nahradím dalším kusem. „Jo? A proč jsi to udělal?“

„Daleko raději jsem se díval zpátky, než dopředu.“

Ruce se mi zastaví a já se mu stále dívám do tváře. Sleduji jeho pohled k zadnímu stěžni a přejedu očima až ke spodní straně hlídkového koše.

„Líbily se mi tvoje obrázky,“ zasténá a vidím, jak unavený má výraz. „To, že jsem každý den ráno nacházel něco nového, mi dávalo důvod k životu.“

Odkašlu si a uvědomím si, že klečím v kalužině jeho krve, která se s každým dalším okamžikem rozlévá po palubě...

Je jí taková spousta, až mě překvapuje, že mu ještě pořád buší srdce.

Hrdlo mi sevře teplá, unavená bolest.

„Máš... máš v hlavním městě rodinu?“

„Všichni jsou mrtví. Před čtyřmi lety si je vzal mor. Rodiče, bratr, moje žena.“ Trhne sebou a pevně sevře víčka, když ze sebe vyrazí: „I naše dcera. Kdysi... mi kreslila obrázky.“ Poslední slova ze sebe stěží dokáže vypravit a mně připadá, jako by se mi jeho bolest zaryla do srdce.

A do očí.

„Je mi to tak líto, Gagi...“

„Tím se netrap. Dnes se s nimi všemi setkám v male.“ Z oka mu vyhrkne osamělá slza a zastaví se ve strništi tváře, popsané vytetovanými znaky. „Už bylo na čase.“

Prohlížím si Gageho tvář a snažím se sevřeným hrdlem polknout. Dochází mi, že rána, kterou má v srdci, sahá hlouběji než rána v noze, a musí ho bolet daleko víc.

Otevře oči a znovu se podívá na spodní část hlídkového koše. „Uděláš pro mě něco?“ Chraplavý hlas se mu na konci věty zlomí.

„Cokoli budeš chtít...“

„Sáhni mi do kapsy na košili. Je tam něco, co bych chtěl držet v ruce...“

Přikývnu, otřu si do kalhot krev z rukou a strčím prsty do těsné kapsy. Vytáhnu z ní otrhanou panenku, sešitou z několika kusů látky, s knoflíky místo očí a jemným růžovým prošíváním, které už se na mnoha místech začalo párat. Vložím mu ji do dlaně, sevřu mu kolem ní studené prsty a zvednu mu ruku k očím, aby na ni viděl.

Napůl nevidomým pohledem utkví na té věci několik dlouhých okamžiků, pak přikývne a já mu položím ruku na srdce. Po tváři mu sklouzne další slza a klouby mu zbělají, když ruku sevře v pěst, až se v ní hadrová panenka úplně ztratí. „Tak,“ zachraptí, „a teď uvolni to škrtidlo.“

Pohledem sklouznu ke zkrvavenému uzlu, který jen oddaluje nevyhnutelné, ale vlastní ruce mi zničehonic připadají těžké jako balvany.

Podívám se mu do očí. Sleduje mě pohledem, v němž jsem neviděla tolik života od chvíle, kdy mi strčil do ruky kus uhlu, který mě teď tíží v kapse.

Čistě pro případ, že bys chtěla tu svou řezbářskou práci vystínovat.

„Prosím...“

Přikývnu.

Třesoucími se prsty uvolním plachtovinu a pomalu ji stáhnu na palubu.

Krev z rány vyrazí jako hedvábná řeka, kterou konečně někdo osvobodil.

Gage začne zpívat a hlubokým, neškoleným hlasem si z hrudi rve v cizím jazyce tak temná slova, že ani nechci vědět, co znamenají. Nechci vědět, o čem ta píseň je.

Stejně mě ten zvuk zraňuje.

Muž, který kolem nás právě kulhavě procházel, se zastaví. Podívá se nejdřív Gageovi do tváře a pak sklopí pohled zpod rozcuchané změti plavých vlasů k palubě. Postaví na prkna vědro vody, které nesl, skloní hlavu a zasalutuje.

Tento pozdrav je určen výhradně kapitánovi plavidla.

Zvučným hlasem se připojí ke Gageově melodii a za okamžik se k němu přidají další námořníci. A další. Všichni salutují muži, jehož krev se mi rozlévá kolem nohou.

Při pohledu na tu krvavou záplavu se mi svírá hrdlo. Slyším, jak muži dokončují píseň – nyní už bez Gageova hlasu – cítím, jak mi po tvářích kloužou slzy. A když najdu odvahu, abych znovu oči otevřela, vidím, že jeho pohled vyhasl.

Očima přejedu hladinu oceánu, která je tak hladká, až vypadá neskutečně. Výjimečně.

Ale vůbec ne krásně.

Vidím, jak se na ní vznáší sud, na nějž se Kavan snažil vylézt v zoufalém pokusu o záchranu života. Vidím zářivě růžový odstín vody, který jako by se nechtěl rozplynout.

Na palubě zaduní kroky těžších bot, než jaké mají námořníci. Zvednu oči ke kapitánovi. Vraští čelo, když se zamračeně rozhlíží po palubě, a jeho pohled se nakonec zastaví u mě.

Tmavě modrou košili má potrhanou a rukávy, vyhrnuté k loktům, odhalují silná, osmahlá předloktí, potřísněná krví.

Prohlédne si mou tvář, mé ruce a kaluž krve, která se rozlévá všude kolem mě.

Prohlédne si muže, který leží mrtvý na palubě.

Hruď se mu rozšíří, pootevře rty a prudce vydechne. Pak si klekne vedle mě, nečekaně něžně pohladí Gage po tváři a zatlačí mu oči. „Byl to výborný chlap.“

Přikývnu.

Sklopí pohled k provizornímu škrtidlu, jehož konce stále ještě držím v bezvládných rukách.

„Já... eh...“ Vlastní hlas jako by mi ani nepatřil. Zní chladně a odtažitě a v duchu slyším pořád dokola Vanthova slova.

Nejspíš jsi nás právě odsoudila k smrti.

Nejspíš jsi nás právě odsoudila k smrti.

Nejspíš jsi nás právě odsoudila k smrti.

„Orlaith?“

Mrkáním se zbavím prázdné slepoty před očima. „Poprosil mě o to.“

„Já vím.“ I když kapitánův hlas zní nelaskavě, cítím v jeho slovech, pohledu a ve způsobu, jakým drží tělo, jistou jemnost. V následující vteřině je to pryč.

Vezme mě za ramena, a když si získá mou plnou pozornost, podívá se mi do očí. „Jsi zraněná?“

Zavrtím hlavou a tiše dodám: „Ne.“

„Dobrá,“ zabručí a pomalu přikývne. „Jak dobře si umíš poradit s jehlou a nití?“

V hrdle ucítím žluč a sevřu ruce v pěsti, protože mám ve špičkách prstů vzpomínku na každý případ, kdy jsem se do nich píchla. Nenávidím ten pocit.

A chybí mi.

„Dobře,“ odpovídám.

Stiskne mě pevněji, jako by se mě pokoušel udržet na palubě. „V tom případě pro tebe mám velice důležitou práci.“

Práce... tu mi ještě nikdy v životě nikdo nedal.

„Jakou?“

„Pokud si myslíš, že to zvládneš, tak potřebuji někoho, kdo pomůže našemu bylinkáři sešít zbytek posádky.“

Kapitola 6

Orlaith

Sejdu po temném a úzkém schodišti do podpalubí, kde se nachází dusivě rozpálený prostor nouzové ošetřovny. Proti chaotickému ruchu na palubě je to obrovská změna. V prostoru s nízkým stropem a bez oken se horko mísí se silnými pachy zvratků, strachu a dalších tělesných vůní.

Podlaha je potřísněná zvratky a krví, které oplachuje vrstva mořské vody. Ze šera se ozve dávení, a když sténání raněných na okamžik přehluší šplouchnutí těžké tekutiny na podlahu, mimoděk si přitisknu ruku ke rtům.

Polknu žluč a rozhlédnu se mezi zaplněnými dřevěnými kavalci, sotva oddělenými otrhanými závěsy. Rozhlédnu se po raněných námořnících s očima zastřenýma bolestí – v některých vidím vnímavé pohledy a jiné jsou zase prázdné a otupělé, jako by bolest odnesla rozum někam, kde jej nic netrápí.

Jeden muž se na mě podívá zpříma a mlčky mě pozoruje. Oči mi zabloudí k jeho levé noze, která nyní končí pahýlem, zavázaným pod kolenem, a něco jako by se mi v hrudi stáhlo.

Je to moje vina.

„Mistryně?“

Zamrkám a přesunu pohled k mladému muži s rozcuchanými, jasně plavými vlasy a laskavýma, unavenýma očima, který stojí mezi dvěma kavalci, oblečený v košili s rukávy, vyhrnutými k loktům. Otře si ruce od krve do potrhaného kusu hadru, který si pak přehodí přes rameno.

„Orlaith stačí.“

„Já jsem Alon,“ řekne a já se překvapeně okamžik dívám na jeho napřaženou ruku, než mi dojde, že mu mám podat svou.

Potřese jí, jako by se ujišťoval, že je k ní stále ještě připevněný zbytek těla, a já si odkašlu a znovu se rozhlédnu po zšeřelém prostoru. „Mohu ti... ehm... nějak pomoct?“

V očích se mu objeví úleva.

„Mám jistou zkušenost, ano.“

„Výborně.“

Moje.