Tomáš Sedláček

Druhá

derivace

touhy

Pravdoláskaři a Bohémové

Úvahy nad (ne)končícími otázkami

65. pole

© Tomáš Sedláček, 2021

© 65. pole, 2021

Photo © Tomáš Sedláček, Tereza Šlápotová, Martin Tiso, 2021

ISBN 978-80-88268-53-6 (tisk)

ISBN 978-80-88268-62-8 (EPUB)

ISBN 978-80-88268-63-5 (MOBI)

OBSAH

Úvod

Slovo nakladatele

Předmluva

HOSPODÁŘSKÁ POLITIKA A RŮST

Jak skončí rozpočtová veselice

Daň z daně aneb Ani nižší odvody nejsou zadarmo

Daně a kvazi daně: co to zkusit trochu jednodušeji?

Kdo proklíná nerozum, zapomíná na dosavadní zisk

Spotřeba je droga aneb O zběsilé nepřiměřenosti

Růst jako imperativ aneb Co vše (ne)potřebujeme

Tvůj HDP na moji hlavu aneb Naše anabolika

Cesta tam a zase zpět aneb Předsevzetí v kocovině

Co může za cykly aneb Ekonomie dobra a zla

Cesta tam a zpět aneb O asymetrii zadlužování

Fiskální iluze a vábení na (ta)háčky

Pozdrav z Helsinek

Hrubý dluhový produkt aneb Smysl nesmyslu

Prokletí hospodářské politiky

Banka u ROTA aneb 666 slov o státním bankrotu

O přírodním bohatství aneb HDP Mordoru

Sedm postřehů

Krize, děkujeme vám!

O dluzích a dětech ve stodole plné sena

Tvůj HDP na moji hlavu

Kdo nemíří, netrefí

Vyrosteme z toho

Jak je to se sporem o hospodářský růst

Jízda na hraně aneb Jak si bereme, co není naše

Tisk dluhu aneb Dluh by měl být na příděl

Řešení, anebo hřešení: dluh jako odsunutý problém

O růstovém KAPUTalismu

Spor o růst aneb Vyrosteme z toho?

Růstem pro růst

Proč národní dluhy vlastně neexistují

Predikce HaHaDP aneb Problém třetího piva

Barackova evropská krize, euro-puristi a hloupý Honza francouzský

Tři důvody pro Macháčka

Můj osobní HDP

Největším nepřítelem dobra není zlo

Fiskální závrať

Smrt dluhem a finanční ústava

Proč jsem reformním kapitalistou

Vraťte nám naši neudržitelnost

Pravičáci nalevo od Keynese

Co takhle srovnávat HDP mužů a žen?

Podivná magie osobního HDP

Dluhové dno aneb plnou Parou v(p)řed!

Spory o úspory aneb Rizika růstu

Česko není o 5,5 % bohatší aneb HaHaDéPé

U konce s triky

Exodus aneb Fiskální pokání

Špína v srdci motorů, špína v srdci ekonomiky

Plnou parou krach aneb Když je růst tažen dluhem

Přežije kapitalismus? Aneb pojištění jako dobrovolný kolektivismus

Konec šíleného uvolňování

Jaká bude další krize?

O EU

Brutální posilování aneb O slabinách silné měny

Krize, evropská šance a globalizace v pubertě

Deset let eura – tentokrát nahlížených optimistou

Proč jsme tak neEUforičtí

Kdo přiloží ruku k pluhu… aneb O Češích a Evropě

Rozmarné léto aneb O smůle portugalské metropole

O síle pokušení a našem předsedání Evropské unii

Euro, quo vadis? Koruno, co vyvádíš?

Kdyby eura nebylo…

Euro aneb A přece se točí…

Komu zvoní hrana?

Evropa jde do sebe aneb Evropa sobě

Komu čouhá sláma?

Trichetova trefa aneb o Federalizaci Evropy

O eurodopadu eura rozpadu

Euro není příčinou krize. Jen její obětí

Co s Evropou, co s námi? Aneb Mýtus o národní suverenitě

Zůstat u stolu, nikoli na meníčku

Konec světa a evropský sen

Musíme si pomáhat aneb Lesk a bída národů

Federalismus a eurorealismus

Zhroucení víry aneb Proč je euro přesto tak stabilní

Nejistota evropské nejednoty

Kyperský boj o setrvání v eurozóně

Evropská (r)evoluce

Bojkot bojkotu

(Ne)mocní muži a (z)dravé ženy Evropy

Co chybí Evropě na Evropě?

Jsme jako Evropané závislí (na ekonomice)?

Smysl Evropy a naše fobie

Den, kdy Evropa dožene Evropu

Vezměte politikům právo na zadlužování

Obchod odchodu, nebo odchod obchodu?

Evropo, jak jsi krásná

Systematicky bez systému

Evropan kritizuje Evropu. Musí

BrExit aneb Láska a ekonomie v časech cholery

Letní rozmetání

Příliš pozdě EU-bycha honit

Země, která je „u EU“

Evropa lidí a mosty místo zdí

KRIZÍ K EKONOMICE RYZÍ

Kam padnou politici, až jim banky padnou do klína

Loser Friendly aneb Proč se nebát globální krize

Kvantum útěchy: proč naše banky nemají problémy

O krizové filozofii

Když padali Lehmani aneb Rok bank rocku

Velká omluva aneb Mistr Yoda vs. ekonomové

Nesnesitelné vertigo aneb Vrať nám závrať

Vykoupení Řecka aneb O hříších moderní doby

Barbaři za branami. Ale zevnitř

Prodej ostrovů aneb Všichni jsme řekové

Řecko není pozadu, je napřed

Postkoitální deprese aneb EU, kapitalismus a sny

Brzdy (ne)moci: Řecko, případová studie

O(d)pustit? aneb Co s Řeckem

MY ČEŠI

O Evropě, maďarských „šplhounech“ a Češích

Přichází náš čas aneb Falešný mýtus o české malosti

Hrobové ticho po dějinách profesora Sojky

Minulý týden, dvě velké události a naše trojí role

Prezidenti výrazní a ti druzí

Kmotrovské zombie – dárek k 17. listopadu

Pravdoláskaři a profesionální cynici

Obyčejná země malých vizí

Průměrný extremismus aneb Terorem k tématu

Nehas, co tě nepálí aneb Čechomýty

Veliký rozvod aneb Odcházení

Konec výmluv

Rozpustit a vypustit aneb České nevím-ne

Pivo a moje já

Země, kde špatné zprávy jsou dobré

Radler aneb Letní (vy)prázdnění

Metylfyzika alkoholu aneb Česko jako thriller

Demokracie bez růstu a rostoucí komunisté

O rohlíku v párku

Vánoční (blbá?) nálada

Co v Klausově posledním projevu chybělo

Ráno se probudím a opařím se prezidentem

Karel Kouba: ekonom s vizáží hodného dědečka

Co dál po volbách

Václav Havel: O nenávisti

Jsme národ nedokonavých diskutérů

Přejmenujme česko na Bohémii

Já nejsem rasista, ale…

Pitím piva pijeme kulturu

Lumpen-prezident a (s)prostota

Veliké zastavení Česka

Macecha pro Čecha aneb Rusko jako neperspektivní trh

2015 – Nejistý rok ve šťastné, ale rozhádané zemi

Leden, svátek konzumního klidu

Česko hledá samo sebe na špatných místech

Lumpenkavárna neexistuje

Smírčí prezident aneb Kdo se tady fašizuje?

Policejně-prezidentský (maje)stát?

I come from Čechíja

(Vše)lidový prezident

Svíčková bez svíčkové

Být prvním z haterů, veličenstvo

Petr Pithart a Tenkrát na Východě

Vmanévrovat se mimo šachovnici

Třináctá vláda a její pád kvůli (doufejme) morálce

Na hrubý pytel hrubý Sobotka

Jsme dobře prošpikovaná společnost

Nejdůležitější volby aneb Kde (bude) domov můj?

Designov(an)ý premiér

Co by měl dělat dobrý prezident?

Šance, kterou už nesmíme propásnout

Když vítěz nenabízí smír aneb Sláva a porážka vítězů?

Studená válka v pohodové zemi

Jak se propadá naše země aneb O Šalamounovi a dítěti

LIDSKÁ PRÁVA, CIZINCI V EVROPĚ

Krize nikdy neskončí

Je suis běženec

Česko dělá v evropě větší nepořádek než běženci

Pátek 13. vzešel z Bruselu

Slabá víra teroristů

Můžeme se vyhejtovat i bez uprchlíků

Jak (ne)jednat s terorem

Přátelé, ne-přátelé, nepřátelé

Znaveni sluncem

Dalaj-lámání české suverenity

CYKLI(STI)CKÁ SPOLEČNOST

Pražské cyklostezky a cyklistovy stesky

Kázání o zakázání segwayů

Praha – město segwayů

NERV(Y) A REFORMY

Naše socialistické zdravotnictví a bezplatné housky

Kouzlo levobočkovo aneb O vysvědčení pro vládu

Hodina NERVU aneb Ani silou, ani mocí…

Bezděkova komise bez vděku

Po roce se vrací nový NERV

Důchodový problém jako požehnání

Co (z)může a nemůže NERV

Umění diskuse aneb Chceme diskusi, nebo reformy?

Fiskální rada – bič na dluhy a politiky

Pády vlády a nereformované reformování

Start-up Nation aneb Dojemné dojmy

Stávka jako dodavatel reformní energie

O autorovi

SLOVO NAKLADATELE

Přestože se Tomáš Sedláček vydává ve svých přednáškách, úvahách a knihách daleko za hranice ekonomie, zůstává v jádru duše ekonomem, kterého zajímá jeho domovský obor především v kontextu odehrávajících se událostí. Z cest po celém světě se rád vrací do podkrovního bytu v samém srdci Evropy i Prahy. České země jsou také pojicím tkanivem třetího svazku úvah Druhá derivace touhy, který nese příhodný podtitul Pravdoláskaři a Bohémové.

Pravdoláskaři obohatili slovník češtiny před pár lety. Začali tak být označováni lidé zastávající obdobné hodnoty a ideje jako Václav Havel, který během sametové revoluce pronesl slavnou větu: „Pravda a láska musí zvítězit nad lží a nenávistí.“ Zatímco protivníci termín vyslovovali s pejorativním, až sarkastickým nádechem, pravdoláskaři samotní ho chápali v pozitivním duchu a hrdě se k němu hlásili.

Nadčasový morální imperativ pravda a láska se stal jedním z Havlových odkazů a vynořuje se zas a znovu při všech zásadních událostech našich nejnovějších dějin. Obklopeni všudypřítomným cynismem sledujeme s údivem technologii moci, o které se nám v prvních naivních svobodných letech ani nezdálo. A tak to vypadá, jako by s každým dalším rokem a dalším volebním obdobím nabýval Havlův odkaz na váze.

Dočteme se také o Bohémech obývajících krásnou zemi Bohémii. Nebo o dobře prošpikované české společnosti, která není zdaleka tak rozdělená, jak se tvrdí.

Knihou můžeme listovat a číst ji křížem krážem jako kroniku ekonomických, politických či společenských vzestupů a pádů, historických milníků, které naši zem posunuly dál, i krizí a pádů, během kterých se mnohé vydobyté devastovalo. To vše, jak jsme u něj zvyklí, komentuje Tomáš Sedláček erudovaně, s lehkostí, po svém.

Úvahy, které vycházely a stále vycházejí zejména v Hospodářských novinách, patří k těm nejčtenějším a nejkomentovanějším u nás. A tvoří také jednu z nejdelších sérií pravidelně publikovaných textů v českých periodikách.

První svazek s podtitulem Člověk duše-vnější byl nominován na cenu Magnesia Litera za publicistiku a vyšel také jako audiokniha, kterou načetl samotný autor. Druhý svazek nese podtitul Na prahu digitální teologie. A konečně třetí svazek Pravdoláskaři a Bohémové volnou trilogii uzavírá. Přeji vám příjemnou a ničím nerušenou četbu!

Tomáš Brandejs

nakladatelství 65. pole

PŘEDMLUVA

Žijeme v historické době, nacházíme se na křižovatce, či rovnou v přelomové chvíli – to jsou klišé, která slýcháme v čase blížících se voleb nebo významných událostí. Analyzovat a postihovat společenskou realitu týden po týdnu však vyžaduje úsilí a disciplínu. Skutečnost, kterou žijeme, nelze odbýt zpravodajskou faktografií, natož obecným výrokem.

Soubor vybraných novinových textů Tomáše Sedláčka zahrnuje celé desetiletí mezi roky 2008–2018. Jeho záznamy o společnosti, zemi, politice, kultuře a ekonomice, o životě v našem prostoru nesou zřetelné časové razítko, protože pravidelně vycházely v deníku Hospodářské noviny. Vnímám je jako pozoruhodnou rekapitulaci výzev, obav a inspirací na domácím, evropském i světovém poli, kterou nám předkládá, aby zneklidňoval a současně inspiroval.

Jsem rád, že texty Tomáše Sedláčka máme možnost číst. Jeho postřehy a úvahy zrají dobře a díky nim také zřetelněji vnímáme cestu, kterou jsme prošli.

Tomášovi – a vlastně trochu sobecky i sobě – přeji, aby v hledání smyslu naší každodennosti pokračoval. Jako společnost podobné přemýšlení potřebujeme jako sůl. Proto, abychom se neztratili v našem čase a dokázali vnímat i to, co je nadčasové.

Pavel Fischer

diplomat a senátor

HOSPODÁŘSKÁ POLITIKA A RŮST

JAK SKONČÍ ROZPOČTOVÁ VESELICE

Překvapivě nízký schodek státního rozpočtu z minulého roku je klasickým příkladem dobré zprávy, která vzápětí zamrzí. Jde o Pyrrhovo vítězství pro vládu, na rozdíl od historického boje však vítězství v mnoha oblastech celkem úsměvné a vtipné.

TŘI ROZPOČTOVÉ ANEKDOTY

Tak zaprvé si vzpomeňme, že rozpočet na rok 2007 vznikl v politickém vakuu: nikdo za něj nenesl pořádnou zodpovědnost a historicky široko daleko šlo o jediný rozpočet, který nebyl proklamován jako reformní.

Naopak, byl sestavený v limbu povolebního bezvládí, spíš úřednicky než politicky. Nikdo se k němu nehlásil. Na jeho zatížení zcela zbytečným a skokovým navýšením sociálních výdajů se v předvolebním opojení podíleli všichni. A všichni z nich také měli později kocovinu (ale nikdo nesebral odvahu je zrušit). Zkrátka mělo jít o nejhorší rozpočet. A výsledek: právě tento konstrukt, vytvořený bez jakékoli silné politické ambice, dopadl mnohem lépe, než se obecně čekalo. Vtip číslo jedna.

Vtip číslo dvě: rozpočet za nereformní rok 2007 si stojí daleko pozitivněji, než vláda plánovala u rozpočtů reformních. Neočekávaně dobrý výsledek za loňský rok strčil do kapsy nejen plán na reformní rozpočet 2008, ale potenciálně i výsledky, kterých chce vláda dosáhnout v letech 2009 a 2010.

Již dávno byla současná vláda oprávněně kritizována, že její plán snižování deficitů je málo ambiciózní. Nyní je situace nad slunce jasná: vláda bude muset bezpodmínečně připravit novou koncepci reformy veřejných financí, která mnohem odvážněji sníží zadlužování. Pokud k podobnému kroku vládu nedovedla vlastní zodpovědnost ani tlak voličů, ekonomů či mezinárodních organizací, dosáhla toho ekonomika samotná. Vláda jednoduše nemůže dovolit, aby její příští reformní rozpočty dopadly hůře než „nereformní rozpočet nikoho“.

Třetí vtip: rezervy (tedy to, co jednotlivá ministerstva z přidělených peněz neutratila) dnes narostly na 97 miliard korun. Pro představu: deficit státního rozpočtu za rok 2007 byl 64 miliard.

BEZ NOŽE NA KRKU

To znamená tři věci. Zaprvé se na účtech ministerstev povalují peníze, které by stačily na zaplacení půldruhého státního deficitu. Což je sice na první pohled úsměvné, ale když si uvědomíme, že státní organizace tímto postupem jednou rukou nenápadně šetří (lépe nevědět, na jak nevýhodných běžných účtech) a druhou rukou si republika draze půjčuje, mrzne úsměv na rtech. Takové hospodaření s veřejnými penězi je neobhajitelné.

Zadruhé zkrátka není možné státní finance plánovat, pokud se vám z roku na rok přelévá téměř sto miliard, o kterých nemá nikdo přehled.

Ovšem nejdůležitější je poslední skutečnost. Když se již třetí rok v řadě ukazuje, že ministerstva každoročně nevyužijí desítky miliard korun, očividně dostávají (mnohem) více, než potřebují nebo stíhají utratit.

K tomuto nenápadnému šetření přitom dochází bez „přikládání nožů na krk“. Oč více by se dalo ušetřit, kdyby si vláda na výdaje posvítila? Ze zmíněného plyne, že kabinet se bude muset definitivně vypořádat s rezervami (jednoduše je ministerstvům vzít), sjednotit příjmy a výdaje (dokončit projekt jednotné státní kasy), zavést efektivnější management (zrušit tabulková omezení a nechat ministerstvům volnější ruku) a zamezit plýtvání (výdajové, organizační a personální audity). A vůbec učinit celé veřejné finance přehlednějšími.

PO ČEM TOUŽÍ EKONOMIKA

Znamenají letošní výsledky, že reformy nepotřebujeme? V žádném případě! Vláda sice bude muset použít mnohem více důvtipu, aby je obhájila, ale jednoznačně v nich musí pokračovat. Pokud totiž výsledek z loňského roku něco znamená, pak jedině fakt, že se v reformách musí přitvrdit. Ani nemluvě o tom, že v současné konjunktuře bychom beztak měli mít rozpočet přebytkový.

Navíc se vynikající výsledek (opět) dostavil díky vyšším příjmům z daní, nikoli díky šetření nebo úsilí vlády. Obrazně řečeno si tak ekonomika sama říká o nižší dluhy, než jaké ordinuje vláda.

8. 1. 2008

O EU

BRUTÁLNÍ POSILOVÁNÍ ANEB O SLABINÁCH SILNÉ MĚNY

Přestože titulní dvojsloví zní jako termín z kulturistiky, jde o obrat, který nedávno použil prezident Evropské centrální banky Jean-Claude Trichet. O čem byla řeč? O vývoji kurzu eura.

Euro už neposiluje jen proti americkému dolaru, kde láme jeden rekord za druhým, ale i vůči všem hlavním měnám. Evropské podniky sice zatím vyvážejí nerušeně dál, ale ve vzduchu visí otazník, jak dlouho jim to vydrží.

LÁHEV Z POLOVINY PLNÁ…

Z daného pohledu je česká situace – užijeme-li bankéřových slov – ještě brutálnější. Zatímco euro rekordně posiluje proti dolaru, koruna rekordně posiluje i vůči euru…

Posilování koruny bylo u nás prozatím vždy vnímáno z té lepší stránky. Mohli jsme si mnout ruce: díky silné koruně jsme si užívali nižší inflaci (a to i přes vysoká čísla z posledních tří měsíců). A díky silné koruně jsme z globálního hlediska všichni zbohatli: vzrostla naše kupní síla, a to nenápadně, jakoby bez námahy. Silná koruna dodává na mezinárodní prestiži a naše korunové úspory se samovolně zhodnocují. Tolik výhody.

POLŠTÁŘ, KTERÝ UMÍ KOPNOUT

Jenže posilování koruny, s nímž v mírných dávkách dlouhodobě počítal každý, se nějak utrhlo ze řetězu. A už není po chuti ani České národní bance, která jinak silnou korunu vítá. Koruna se přestala chovat „hezky“ a dostala se do nevypočitatelných tenat, v nichž rychlé posílení může vystřídat cokoli, prudký propad, nebo další drastické posílení. Silná koruna zkrátka může kdykoli začít kopat.

Jedním z častých argumentů odpůrců společné měny je „polštářová teze“. Tedy teorie, podle níž volný směnný režim působí jako tlumič nepříznivých vlivů, které na domácí ekonomiku doléhají zvenčí. Občas to tak opravdu může být. Občas je to ale přesně obráceně.

Směnný kurz totiž klidně může takové šoky pro domácí ekonomiku sám vytvářet. A tyto vlny mohou být mnohem zbytečnější a umělejší než ony reálné a tržní, které čas od času přicházejí zvenčí. Na stav koruny totiž nemají vliv jen vývoj reálné ekonomiky a rozdíl mezi domácími a evropskými úrokovými sazbami, ale i spekulace a psychologické hrátky, které mohou ekonomiku výrazně rozhoupat a poškodit.

Pro příklad není třeba chodit daleko: podnikateli se pod tlakem silnější a silnější koruny po půlroce přestane vyplácet vyvážet zboží do eurozóny a svou továrnu uzavře. Za další půlrok se koruna zklidní a oslabí, ale už je pozdě – jeho místo obsadil někdo jiný nebo by obnovení provozu vyšlo příliš draho. Takový podnikatel nedoplatil na nedostatek tržní kompetence (zajištění měny problém dlouhodobého posilování neřeší, jen jej může na chvíli oddálit). Doplatil na nevypočitatelné pohyby směnného kurzu.

TREST ZA VÝVOZ

Posilující koruna se navíc nechová zcela fér – znevýhodňuje vyvážející podniky a zvýhodňuje neexportující. Majoritní část české výroby (81 % HDP) jde na export, drtivá většina do zemí eurozóny (64 %). Až eurem začne platit Slovensko, stoupne toto číslo na 71 %.

Mimochodem, poslední zmíněný případ mnohé ilustruje: jakmile řečená situace nastane, bude se českým výrobkům hledat na slovenském trhu místo obtížněji. Až doposud šly totiž naše měny relativně ruku v ruce. Ale po zavedení eura se české výrobky budou slovenským potenciálním spotřebitelům dlouhodobě prodražovat.

FIRMY POD TLAKEM

Nejsnazší cestou, jak se dlouhodobě vyhnout houpačce neustálého růstu a oslabování měny, je pochopitelně zavedení společného oběživa. V našem případě by to znamenalo nominální přibližování eurozóně skrze inflaci místo směnného kurzu.

Domnívám se ovšem, že s inflací si podniky umějí poradit mnohem lépe. Tlak totiž ucítí na straně nákladů (které mají nicméně mnohem více pod kontrolou a jsou pro ně předvídatelnější), místo aby jej pociťovaly na straně příjmů. Tam se primárně a ihned promítne do zisku a vynucené snižování nákladů může nastat až druhotně.

Navíc inflace, která postihne všechny podniky přibližně stejně (v nárůstu nominálních mezd), nebude trestat exportující podniky, jak to dnes dělá posilující koruna.

MZDOVÝ PARADOX

Čím je koruna silnější, tím více klesá naše mezinárodní konkurenční výhoda. Mimochodem se tak dostáváme do mzdového paradoxu: reálné mzdy v korunovém vyjádření rostou nejpomaleji z regionu, ale z pohledu zahraničí naše mzdy v eurech vzrostly za posledních 12 měsíců o téměř 25 %. Shrnuto: přestože se česká mzda pro zahraničního investora zvedla o pětinu, český zaměstnanec si nějakého růstu téměř nevšiml (pokud tedy svůj plat zrovna neutrácí v eurozóně).

Každé posílení má i své slabiny a je na pováženou, jak dlouho otálet s přijetím eura. Již takto jsme na konci pomyslného pelotonu zemí, které chtějí euro přijmout.

13. 3. 2008

HOSPODÁŘSKÁ POLITIKA A RŮST

DAŇ Z DANĚ ANEB ANI NIŽŠÍ ODVODY NEJSOU ZADARMO

Na první pohled se nám předkládá bezvadná zpráva: stát se chystá (už potřetí za poslední čtyři roky) snížit daně nebo procento odvodů, kterými zatěžuje výdělky. Navíc se konečně do hry dostalo pojistné, které pozornosti politiků i veřejnosti doposud unikalo. Přitom právě ono zaměstnance a zaměstnavatele zatěžuje podstatně více než samotné daně. Na pojistném dosud zaplatili dohromady 47,5 % hrubého příjmu, kdežto na daních platí zaměstnanec 15 %.

Bylo tedy načase posvítit si na velblouda a přestat donekonečna cedit komára. Pojistné navíc máme v mezinárodním srovnání nadprůměrně vysoké, kdežto samotné daně vychází překvapivě nízko.

ODMĚNA ZA NEČINNOST?

Jenže o bezvadnou zprávu by se jednalo, kdyby státní hospodaření nebylo prorostlé neustálým a dlouhodobým zadlužováním. Stát totiž rozdává z něčeho, co nemá, a vykřikuje hop, aniž by vyskočil. Možnost snížit obyvatelstvu daně by přece měla následovat jako odměna pro státníka, který snížil výdaje. Ale naše země za poslední roky nikterak výrazně neušetřila, ani neosekala své rozdávání. To jen příjmy se vyvíjí lépe, než se čekalo. Což ovšem není zásluha státu, ale výsledek rekordního růstu ekonomiky.

ČÍM VYŠŠÍ, TÍM NIŽŠÍ

Snižování daní je krásná věc (a politici to moc dobře vědí), ale dlouhodobě jde o udržitelnou strategii jen v situaci, kdy si ji můžeme dovolit. Chápu, že je politikům bližší košile (snižování daní a odvodů) než kabát (zmírnit zadlužování státu, které zas tolik lidí netrápí, protože je mnohem méně viditelné). Ale skutečně konzervativní, pravicový politik by se měl postavit před nelehkou otázku: není lepší využít zvýšených příjmů ke snížení zadluženosti? „Pravicovost“ přece nespočívá v přehánění jednoho (důraz na daně) a zanedbávání druhého (deficit). Co je pravá pravicová politika – zadlužovat občany, nebo jim snižovat daně? Těžká otázka. Jisté však je, že snižování zadlužení je v první řadě určitě složitější, rovněž méně líbivé, a konečně dlouhodobě jednoznačně záslužnější.

Jen pro srovnání: kdyby stát nebyl zatížen dluhem, ročně by se jen na úrocích ušetřilo přes 35 miliard korun (tedy více než procento našeho HDP). Každému občanovi (včetně důchodců a kojenců) by tak mohl erár slevit na daních a pojistném 3500 korun ročně. Tedy násobně větší sumu, než o jaké se uvažuje dnes. Ano, tolik činí „neviditelná“ každoroční cena za pohodlný život na státní dluh.

Přitom původní záměr vlády, formulovaný v době, kdy nastupovala, byl tak chvályhodný… Klíčová norma z minulého roku se jmenovala Zákon o stabilizaci veřejných financí. Člověk by si prozaicky myslel, že jeho cílem byla – jak název napovídá – stabilizace veřejných financí. Místo toho se však veškerý důraz položil na snižování daní a slunění se na současné vlně rychlého růstu. Růstu, který rozhodně nebude pokračovat navěky. A co se týče stabilizace veřejných financí, předbíhá naše (řekněme neambiciózní) cíle i průměr evropské pětadvacítky…

ČÍSLO JAKO FETIŠ

Pokud není vůle snižovat dluh a musíme volit z návrhů, které teď tančí na stole, je zodpovědnější varianta, kterou prosazuje ministr financí. Tedy snížení pojistného o procento. Druhý návrh, který je charakterizován fetišistickým číslem 12,5 %, vznikl nikoli z logiky ekonomické, ale čistě politické. Vyvážit jej tak, aby na něm „každý vydělal“ (další fetišistická mantra), by bylo neúnosně drahé.

První návrh, tedy snížení pojistného, dopadne na všechny zaměstnance velice podobně. Pojistné totiž je (a vždy bylo) mnohem dokonalejší („spravedlivější“) rovnou sazbou než samotná vzývaná rovná daň. U pojistného totiž není, na rozdíl od rovné daně, jakýkoli odečitatelný základ a z každé vydělané koruny tak každý platí naprosto stejné procento odvodu. Jen zaměstnanců s vysokými příjmy, kteří využívají (velice výhodného) stropu na pojistné, by se snížení sazby tolik nedotklo, což je možná i záměr. Naopak na druhé variantě, snížení daní na 12,5 %, by velice výrazně vydělali.

PLEVEL BUJÍ DÁL

Chtělo by to méně politiky a víc ekonomie. Dodnes například není známa analytická, hlubinná a dlouhodobá koncepce reformy. Jediné, co lze na internetových stránkách ministerstva financí najít, jsou strohé tiskové zprávy, PR prezentace a pak již samotné paragrafované znění nového zákona. Daňové návrhy jako by vznikaly z vakua… Analytická koncepce, v níž by vláda strategicky odůvodňovala své kroky – a dle které by se mohli podnikatelé připravit na budoucí změny –, chybí. A to je bohužel pravda zejména na výdajové stránce státního rozpočtu, kterou se nynější vláda kdysi chystala podrobit tvrdému vyplevelení…

27. 3. 2008

HOSPODÁŘSKÁ POLITIKA A RŮST

DANĚ A KVAZI DANĚ: CO TO ZKUSIT TROCHU JEDNODUŠEJI?

Z Kalouskova návrhu zjednodušení daní jsem tak trochu nervózní. Nezvyklá situace: člověk je zvyklý podrobovat vládní návrhy kritice (od toho analytici jsou), ale zrovna tenhle se mi zkrátka líbí. A to z celé řady důvodů.

Všechny daně a kvazi daně (mimo zdravotního pojištění) by se sloučily do jedné. A padla by většina výjimek. Jeden úřad, jeden formulář. Zeštíhlení státu, zlevnění a zefektivnění výběru a kontroly daní… zkrátka čistota namísto dnešních bahnitých vod, v nichž se špatně vyzná i leckterý profesionální účetní.

ŠKRTÁM, ŠKRTÁŠ, ŠKRTÁME

Je to návrh odvážný (byli bychom první na světě), ale nikoli riskantní. Na rozdíl od bujarých a poněkud pohádkových předvolebních fantazií, jejichž životnost byla rychle ukončena prvním kontaktem s povolební realitou, je Kalouskova vize stavěná realisticky a chytře. Neriskuje další zadlužování země, což by měl ministr financí hlídat především. Po předvolebních pohádkách jsme však bohužel zdědili číselné fetiše a fráze, s nimiž se dnes musí vláda vypořádat jako s démony své vlastní minulosti, kteří ji straší.

Návrh každopádně vytváří ideální podmínky pro další diskuse o snižování daní. A dává na frak všemožným daňovým trikům, kterých političtí kouzelníci používají. Už se nebudeme muset donekonečna hádat, jak sazbu snížíme a základ daně zvýšíme, takže to ve výsledku dopadne stejně. Konec (po)hádek na téma, které (kvazi) daně se zvýší/sníží na úkor jiných.

V dnešním systému – aby situace nebyla příliš jednoduchá – se totiž platí daní hned pět (daň z příjmu fyzických osob, „pojištění“ důchodové, zdravotní, na nezaměstnanost a na nemocenskou). Pět je více než jedna (či dvě), takže škrtejme. Škrtejme daně a škrtejme výjimky.

LOGIKA A OPTIKA

Jenže 40 je více než 15 nebo 12,5. A zde je klíčová slabina ministrova návrhu: vypadá opticky špatně. Ministr financí jen nazval stav věcí skutečným jménem, což je záslužná, ale neoblíbená činnost. Není nutné podotýkat, že srovnáním 40, 50, 15 či 12,5 nesrovnáváme ani tak jablka s hruškami, ale spíše jablka s deklarací lidských práv a svobod.

Ta čísla spolu nemají vůbec nic společného (kromě procentního znaménka), přesto je veřejnost vycvičena soustředit se jen na sazbu jedné daně a politici, kterým se inkriminovaný návrh nelíbí (tedy nikoli jen opozice), toho nepochybně využijí.

Hlavní vládní strana tak trochu sklízí, co před volbami sama zasela: soustředila se pouze na (maximální snížení) sazby daně, přičemž (dost) neférově zvedla základ, ze kterého se daň počítá. Kalouskovým návrhem by se tato fata morgána triků rozplynula – a to jednou provždy.

RECESE A DEGRESE

Skutečnost, že by se podobným zjednodušením výše daně pro nikoho nezměnila – a že by nový systém daleko lépe (protože upřímněji) odrážel realitu –, bohužel nikoho moc nezajímá. A pokud ano, pak jako „přitěžující okolnost“.

Další optickou svízelí je přiznání (dnes již fungující) degresivity daně. Tu způsobují stropy na pojistné. Pokud je chce vláda zachovat, bude se sazba daně po dosažení příjmu 86 000 tisíc (starého hrubého) měsíčně snižovat postupně až téměř na pouhých 15 % pro ty nejbohatší. Chudý bude platit 40 %, miliardář 15 %. Vtip je pochopitelně v tom, že to tak platí již dnes. Ale protože je současný systém (skoro by se chtělo dodat záměrně) tak složitý, málokdo si celou situaci uvědomí.

Existuje jedno řešení. Není sice tak krystalicky čisté, ale hlavní myšlenka návrhu by zůstala zachována. O co jde konkrétně? Většina daňových poplatníků je dnes v zaměstnaneckém poměru. Sazba daně by se tedy mohla rozdělit (třeba jen v prvním kroku) mezi zaměstnance a zaměstnavatele, tak jak se děje dnes. Z ekonomického hlediska je úplně jedno, kdo zúřaduje zaplacení daně, ale z optického hlediska by se to lépe prodávalo. Zaměstnanec ať zaplatí třeba 15 % a zaměstnavatel 25 (nebo rovným dílem, ono je to ve výsledku opravdu jedno).

Daňová degrese by se potom dala opticky schovat do části, kterou odvádí zaměstnavatel. Což není žádný podvod či trik, opakuji: systém tak funguje již dnes, aniž by kdo škytl. Možná to není tak elegantní jako původní návrh, ale rozhodně by byla škoda, kdyby Kalouskův skvělý nápad zapadl jen kvůli špatnému marketingu.

MLUV S NÍ

A nejlepší nakonec: možná nejpozitivnější zprávou je, že ministerstvo financí svůj návrh předkládá k diskusi odborné i široké veřejnosti. Proč se pekla minulá změna daní za zavřenými dveřmi a tak narychlo? Proč jsme z bývalého návrhu na míle daleko cítili pach horké jehly a pachuť politické logiky, které zcela ustupovala logika ekonomická? Proč si ministr již v minulém boji nepřizval na svou stranu odbornou veřejnost, která by jej jistě podpořila proti politickým tlakům, jako to udělal nyní?

Jediné, co se Kalouskově návrhu na zjednodušení daní dá vytknout, je fakt, že s ním ministr nepřišel hned na začátku vládnutí. Dnešní diskuse o snižování daní by pak byla podstatně jednodušší.

10. 4. 2008

O EU

KRIZE, EVROPSKÁ ŠANCE A GLOBALIZACE V PUBERTĚ

Toto úterý pozastavil Kazachstán, pátý největší obilný exportér světa, vývoz svého obilí. Když stejný krok nedávno provedla Indonésie, světová cena obilí vzlétla o 30 %. Tyto dvě země ovšem nejsou jediné. K největším státům, které si své obilí brání před „cizinci“, patří například Čína, Vietnam, Egypt a Indie. A učinily tak přesto, že by na svých potravinách nyní mohly vydělat jako nikdy v historii. Cena rýže od ledna stoupla o více než 60 %. Vietnam zažívá bezmála dvacetiprocentní inflaci, Čína devítiprocentní. Máme zde celosvětovou krizi cen potravin. Prozatím ústí v drastické omezování mezinárodního obchodu.

DVĚ KRIZE

Z druhé strany světa k tomu přičtěte finanční krizi americkou. Mezinárodní měnový fond dále zmírnil odhad amerického růstu, který se pro letošek snižuje na skoupých 0,5 %; snížil se i odhad globálního růstu (z téměř 5 % na 3,7). Jediná lepší čísla z USA hovoří o exportu, za což může slabý dolar. Americká ekonomika ovšem vyváží jen malou část své výroby, takže jí export z krize výrazně pomoci nemůže. Jak předvolební rétorika, tak praktické kroky staví Ameriku do nebezpečné pozice uzavírání se světu.

EVROPA NA KONI

V tomto světle se najednou začíná Evropa jevit relativně dobře – ostrůvek stability a poměrně slušného růstu. Dle odhadů Mezinárodního měnového fondu bude růst eurozóny v roce 2008 poprvé za její existenci trojnásobně vyšší než růst americký. Ačkoli je nyní inflace v eurozóně na svém šestnáctiletém maximu, v celosvětovém srovnání se stále drží na slušné úrovni a je nižší než inflace americká. Ještě v roce 2000 byla evropská nezaměstnanost zhruba na dvojnásobné úrovni té americké. Dnes se čísla výrazně přiblížila. Euro se stalo celosvětově respektovanou měnou, která proti dolaru od svého vzniku posílila o 46 %, a celá čtvrtina rezerv centrálních bank je držena v eurech.

VÝMĚNA MEČŮ?

Může tedy Evropa, alespoň krátkodobě, zastoupit roli Ameriky jako světového ekonomického, ale i politického tahouna? Změní současná krize pro Evropu něco ve smyslu vyvážení sil v globálním měřítku?

Takové prohození rolí zde již jednou historicky bylo, ovšem opačné. Před druhou světovou válkou razila Amerika politiku „splendid isolation“ a okolní svět ji moc nezajímal, na rozdíl od Evropy. Vše se změnilo útokem na Pearl Harbor a od skončení války se role počaly pomalu měnit. Jako by po dvou ostudných světových válkách, do kterých náš kontinent zatáhl i celý svět, ztratila Evropa ekonomický, politický a koneckonců i morální kredit být hlavním globálním hráčem. Starý kontinent se poté spíše než na okolní dění soustředil sám na sebe, zejména na vnitřní trh, a výsledkem je půlstoletí úspěšné politické a (ještě úspěšnější) ekonomické integrace.

KRIZOVÍ INTROVERTI

Amerika i Asie zmítané dvěma různými krizemi mají tendenci stáhnout se do sebe a uzavírat se mezinárodnímu obchodu. Zdá se, že pomalu končí desetiletí růžově bezproblémové vlny integrační globalizace a hrozí, že se státy v krizi začnou separovat. Nezapomeňme však při zbrklém vylévání vaničky, že podstatná část nárůstu našeho bohatství a zázračně nízká inflace minulého desetiletí jsou do velké míry dětmi té stejné globalizace. Jen se nám tyto děti dostaly tak trošku do puberty.

TEST EVROPSKÉ SOUDRŽNOSTI

Současná krize je zároveň prvním skutečným testem společné evropské měny a příležitostí vybudovat silnější pozici Evropy ve světě. Maturita soudržnosti proběhne ve třech oblastech najednou. Zaprvé se jedná o první světovou krizi od založení společné měny. Je otázkou, zda se Unie bude umět postavit případným problémům společně, nebo zda si každý stát bude hledět vlastního prospěchu na úkor okolí. Klasickým příkladem takového chování byly v minulosti devalvace národních měn. Zadruhé, euro ke svým prvním kulatým narozeninám dostalo dvojsečný dárek v podobě extrémní síly, což se nebude všem politikům líbit. No a zatřetí, právě do období, kdy svět hledá nové kandidáty na globálního hybatele, spadá ratifikace klíčové Lisabonské smlouvy, která má právě toto Evropské unii umožnit.

Letošní rok poskytuje dost příležitostí posílit roli našeho kontinentu v mezinárodním kontextu, o tom není pochyb. Otázkou je, zda nastalé situace využijeme. Na České republice, která se brzy ujme role předsednické země, bude břímě této zodpovědnosti ležet ještě tíživěji.

17. 4. 2008

NERV(Y) A REFORMY

NAŠE SOCIALISTICKÉ ZDRAVOTNICTVÍ A BEZPLATNÉ HOUSKY

Reálného socialismu se nelze zbavit mávnutím ruky, jednou revolucí či reformou. Téměř dvacet let po pádu železné opony jsou v Česku oblasti, kde stále více vládne ideál komunistický než tržní. Bankovnictví se ze státní moci vymanilo až ke konci 90. let. Systémy zdravotnický a důchodový – a do jisté míry prozatím i terciárního vzdělávání – jedou stále podle starého důvěrného principu: vše každému „zadarmo“, vše z daní. Jinými slovy: každému (dejme) podle jeho potřeb a každému (berme) podle jeho schopností.

PAN ÚŘEDNÍK RÁD ŠKUBÁNKY

Už první poučka ekonomie připomíná, že jakýkoli vzácný statek, je-li bezplatný, je nadužíván. Zdravotnictví není výjimkou. Přitom každý rozumný člověk ví, že žádný oběd není zadarmo. Včetně nemluvňat a důchodců se loni odvedlo do zdravotnictví více než 19 tisíc na hlavu. Zůstává otázka, zda takovou sumu zaplatíme přímo (a dohlédneme přitom, zda vše objednané dostáváme v požadované kvalitě), nebo oklikou přes stát, který nám všem naordinuje třeba škubánky, protože jistému úředníkovi náramně chutnají.

A když už jsme u toho jídla, proč také není bezplatné? Proč ne alespoň pro děti? Jde přece rovněž o citlivou sociální položku a v alespoň minimální dávce k životu naprosto nezbytnou. Vždyť na mém hladu rovněž někdo vydělává – a že mám často hlad velký. Kdysi podobná spásná myšlenka přece kohosi v bývalém SSSR napadla a začalo se bezplatně distribuovat pečivo. Lidé brzy začali (zcela racionálně) přimíchávat pečivo do malty, protože bylo levnější než písek. A údajně to také lépe drželo.

TRŽNÍ CHAOS A MARXŮV OBDIV

Nechci tvrdit, že lidé teď začnou přimíchávat do malty penicilin. A zdravotnictví má jistě jiné vlastnosti než jídlo (které je lehce odhadnutelnou a nikterak vysokou položkou našich výdajů). Zdraví samozřejmě není jako houska na krámě a vykazuje řadu netržních charakteristik (jako například výhodu plynoucí pro všechny ze stavu, v němž je naše okolí zdravé). Ve zdravotnictví má tedy pojištění svou logiku a jistá úroveň solidarity také; předchozí řádky měly jen poukázat na logiku odporu vůči – byť jen symbolické a lehce odhadnutelné – výši finanční spoluúčasti.

Není pravda, že by Česko mělo přehnaně drahé zdravotnictví. A už vůbec se věc nemá tak, že by naše zdravotnictví bylo nekvalitní (máme druhé nejvyšší místo v počtu akutních lůžek na obyvatele, dvojnásobek průměru OECD). V obou zmiňovaných případech platí dle statistik OECD spíše opak. Proč tedy něco měnit? Možná proto, že ze stejných statistik totiž vyplývá jiné (hrůzné) zjištění: máme naprostý rekord v podílu státu na výdajích na zdravotní péči (95 %). A držíme druhé místo ve výdajích na léky (v těsném závěsu za Lucemburskem, které je s velkým náskokem nejbohatším státem EU).

Ze všech zemí OECD je naše zdravotnictví nejsocialističtější. Z tohoto pohledu strkáme hravě do kapsy i takové proslulé socialisty, jakými jsou skandinávské země či Francie. Podobná situace panuje mimochodem i v důchodovém systému. Až zase někdo bude nadávat na kolektivistickou Evropu, měl by se nejdřív dobře rozhlédnout doma. Každé tržní řešení totiž vždy na první pohled vypadá jako chaos ve srovnání s uhlazeným a jednoduchým řešením centrálního státu – který všem ušije stejné (třeba modré) košile. Právě tohoto chaosu se obávali všichni historičtí kritici trhu. Hlavní proud výtek, které byly v průběhu dějin na tržní kapitalismus mířeny, nebyl veden proti jeho efektivitě (té se klaněl i Marx), ale právě zmíněným směrem. A všechno nakonec dopadlo úplně naopak. Hlad, strádání a chaos se dnes téměř výhradně vyskytují v totalitních režimech. Státům tržním a demokratickým se chaos vyhýbá, nejspíš nějakým zázrakem.

KDO RÁD PLATÍ DANĚ?

Vládní návrh reformy zdravotnictví je zatím nejodvážnějším kouskem, jaký současný kabinet předvedl. Jistou dávku opoziční kritiky tedy bylo možno čekat. Na druhou stranu větší podporu, než se jí dostalo od expertů OECD, si snad vláda již ani přát nemohla.

V žádném případě bychom se neměli nechat ukolébat přebytkem zdravotních pojišťoven z loňského roku – nebýt navýšení poplatků státu a neočekávaného hospodářského růstu, skončily by (opět) mankem. Otázka k promyšlení zní: chceme dále jít cestou kolektivního zvyšování daní, nebo rozhodovat o svém zdraví sami?

15. 5. 2008

O EU

DESET LET EURA – TENTOKRÁT NAHLÍŽENÝCH OPTIMISTOU

Kluk leží na lopatkách a volá „odvolej“ na svého přemožitele. Až po chvíli mu střízlivěji uvažující kamarád přispěchá na pomoc se slovy „takhle ti to neodvolá“. Když naši politici hrdě uvažují, že do eurozóny není třeba spěchat, vybaví se mi vždy právě tahle scéna z filmu Obecná škola. Už teď jsme totiž víceméně na posledním místě. Ostatní země uvažují o mnohem bližších termínech vstupu než my. Takže pokřikování o ležérním tempu z konce pelotonu vyznívá, řekněme, zábavně. Stejně jako poučky věnované 23 zemím, které již euro přijaly nebo se na to co nejdříve chystají.

HŮL SE NEMUSÍ VŽDY NAJÍT

Včerejší článek prezidenta republiky Deset let eura – důvod k oslavě? (Hospodářské noviny, 4. června) byl relativně střízlivým, byť skeptickým ohlédnutím za dekádou společné měny. Nad některými předestřenými argumenty je však třeba zamyslet se hlouběji.

Že se z eura stala silná a respektovaná měna, je velký úspěch, který není rozumné bagatelizovat. Obzvláště ne, když si uvědomíme, že uvedené měně někteří věštili jepičí život. Realita je taková, že euro je zatím úspěšnější, než kdo čekal. Rovněž tvrzení, že evropské státy po zavedení společného platidla zbrzdily svoji výkonnost, připomíná chůzi po ostří statistického nože. Máme snad lepší analýzy než Evropská komise, která uvádí, že díky společné měně eurozóna naopak roste zhruba o procentní bod rychleji než bez ní?

Argumentovat inflací je podobné. Ano, ve Slovinsku po zavedení eura stoupla. Je ale trošku zvláštní, že její nárůst přišel až s devítiměsíčním zpožděním. Shodou okolností ve stejnou dobu, kdy začala inflace nabobtnávat i v Česku. A ještě jednou shodou okolností je česká inflace vyšší než slovinská. Než touto holí začneme euro bít, měli bychom si nejdřív prohlédnout, zda vůbec drží pohromadě…

Ano, euro přispívá v zemích s rychlejším růstem k inflaci. Ale nikoli tragicky. I z minulosti totiž víme, že nějaké inflační horory se v žádné přistoupivší zemi neodehrávaly. Přes optické iluze zdražování se zde totiž inflace obzvláště dramaticky nezvedla. Tento fakt je dnes velice dobře zdokumentován a zatím nebyl zpochybněn. Analýzy naopak říkají, že euro přispělo ke slovinské inflaci pouhými šesti (analýza slovinské vlády), nebo čtyřmi (analýza Evropské komise) desetinami procenta. Národná banka Slovenska čeká po přijetí eura nárůst inflace o zhruba 1,5 %. A konečně Eurostat odhaduje, že v roce zavedení eura do oběhu přispěla nová měna k inflaci v rozmezí 0,12–0,29 %. Není jediný důvod, proč by Česko mělo být výjimkou. Leda by se strašení ze zdražování skutečně ujalo a lidé by jej sami zakomponovali do svých inflačních očekávání…

Panu prezidentovi také vadí, že eurozóna nedisponuje jednotnou inflací, protože „skutečná měnová oblast“ by měla mít údajně inflaci jen jednu. To stojí za pozornost. Ale kdyby se inflace například v Česku měřila po jednotlivých krajích, také bychom neměli jen „jednu inflaci“. V každém kraji je trošku jiná cenová hladina, jiná rychlost růstu, jiné platy a nájmy. A ceny se tak mění různým tempem.

BRUSELŠTÍ ÚŘEDNÍCI NEJSOU

Drtivá většina evropských zemí před deseti lety předala svou suverénní měnovou politiku společné Evropské centrální bance. I tak velké a ekonomicky silné státy, jakými jsou Německo, Francie či Itálie, se suverenity dobrovolně vzdaly ve prospěch měny společné. Protože takový krok shledaly výhodnějším. V Česku, jehož HDP je menší než 1 % produktu těchto zemí, se ovšem o obavách ze ztráty suverenity hovoří ještě deset let poté…

„Bruselští úředníci nejsou schopni reagovat na měnící se podmínky.“ A čeští snad ano? Uměla by ČNB, kdyby chtěla, zvrátit posilování koruny? Umí libovolně nakládat s inflací? Umí ji snížit, když chce? Navíc nikdo jako bruselský úředník neexistuje. Lidé, kteří tam bydlí a pracují, jsou občany členských států, včetně Česka. Je jen na politicích, jak toho dokážou využít.

Euro možná skutečně stojí před svým prvním testem. Ale právě opevňování se na vlastním písečku – a představa, že by eurozóna byla silnější s 15 měnami než s jednou – je spolehlivou cestou, jak v testu propadnout. V období, kdy se svět lekl – a některé země odvracejí tvář od mezinárodního obchodu –, by bylo velkou chybou zbavovat se jednoho z největších výdobytků evropského trhu: společné měny.

5. 6. 2008

MY ČEŠI

O EVROPĚ, MAĎARSKÝCH „ŠPLHOUNECH“ A ČEŠÍCH

„Nepřítel si myslí, že obětujeme levé křídlo, my však nepřítele překvapíme tím, že obětujeme křídla obě.“ Tak zní strategický plán generála z filmu Šíleně smutná princezna. Dobře, Evropa si irským NE dala něco jako vlastní gól. Ale kousek, který jsme předvedli my, připomíná „obětování obou křídel“. Kabinet pracně spoluvytvoří, podpoří a podepíše strategii…, ale jakmile zazní hřmot děl, začne zbrkle střílet do vzduchu. A zatímco se ostatní snaží najít konstruktivní řešení, my pro jistotu mluvíme o předpreventivní kapitulaci.

JEN TAK SI ZADEMONSTROVAT

Shodou okolností mne irské NE zastihlo na chicagské konferenci o budoucím ekonomickém uspořádání planety. Bavili jsme se o tom, proč celý svět sleduje průběh amerických primárek; zatímco po uvažovaném evropském prezidentu pomalu neštěkne ani mediální pes. Na druhou stranu je ovšem pravda, že snahu vrátit Evropu do centra dění sami Evropané v referendech už třikrát zamítli. A je celkem jedno, jaké důvody k onomu trojímu NE vedly. Zajímavá je jiná věc: proč se ve Francii, Nizozemsku nebo koneckonců v Čechách či jinde nekonaly velké protesty proti letošní ratifikaci Lisabonské smlouvy? Proti radaru se demonstruje do úmoru, ale co je nějaký radar proti té tak strašidelné ztrátě národní suverenity?

Francouzi a Němci stávkují proti vysokým cenám pohonných hmot nebo nízkým cenám mléka. Ale je zajímavé, že žádný tamní lidový ochránce národní suverenity neuspořádá happening či průvod městem. Ve Spojených státech cena pohonných hmot vzrostla mnohem dramatičtěji a nikdo ani necekl. V Evropě prostě rádi protestujeme – proti větru, dešti i tomu, že se Země otáčí kolem Slunce. Tak proč si aspoň jednou nezabojovat proti „bruselské byrokracii“?

Nové směřování Evropy zřejmě nikomu nevadí natolik, aby vyšel do ulic. Všimněme si, že irská Sinn Féin se sice hrdě hlásí k faktu, že ztorpédovala irské ANO, a získává díky tomu politické body, ale strany v dalších zemích, které rozhodly, že se referendum konat nebude, o své politické body nepřicházejí. Lidem zřejmě plno věcí nevadí, pokud jim vysloveně nevnucujeme, že by jim vadit měly…

Média jsou teď plná textů o Lisabonské smlouvě. Evropa si opět vysloužila pozornost díky tomu, že se jí něco nepovedlo. Naopak své úspěchy příliš prodávat neumíme. Koneckonců i tyto vážené Hospodářské noviny prezentovaly Maďarsko, které smlouvu ratifikovalo již dávno, jako „šplhouna“. U koho by si ale Maďaři měli „šplhat“? Nebyli to snad maďarští politici, spolu s českými, irskými a dalšími, kteří projekt spoluvymysleli, podpořili a podepsali? Žádní bruselští spiklenečtí federalisté, ale naši volení zástupci! Abychom se tím neustále vztyčeným a osočujícím ukazováčkem brzy nepíchli do vlastního oka.

KTERÉ HOUSLE HRAJEME?

Že nemá Evropa vlastní přirozenou identitu? Poznáte ji okamžitě a intenzivně, jakmile Evropu opustíte. Že je třeba se dívat na společné snahy skepticky? Zatím byla naše společná historie naopak velice úspěšná, jednotným trhem počínaje, eurem a rozšířením konče. Naopak dějiny národních států jsou krvavé a často provázené chudobou a úpadkem. Že nám alibistická pozice v závětří USA nakonec vlastně vyhovuje (aspoň nemusíme nic řešit)? Dobrá, hrát druhé housle je fajn, ale co až brzy začneme hrát třetí a na dohled budou ty čtvrté? Nebude pozdě eurobycha honit?

Paradoxně jen díky irskému NE získala Lisabonská smlouva publicitu, kterou si zasloužila. Rovněž se hezky ukázalo, jak jsme opět neměli náhradní plán. Teprve teď (pozdě!) si musíme vyjasnit, co takové NE znamená. Že se daná země nebude (protože nechce) účastnit rychlejší Evropy? Pakliže ano, jde o novou informaci a Irové by měli mít šanci rozhodnout se znova! Koneckonců noviny Irish Independent zahajovaly v úterý palcovým otvírákem: Už se ví, proč jsme řekli ne! Většina lidí (více než 70 %) si totiž myslela, že se bude moci hlasovat znova. A že „Brusel“ možná mezitím ještě něco přihodí.

Stejný deník si také všiml, že jediní, kdo přispěchali smlouvu prohlásit za mrtvou, byli čeští politici. Strategie „nevíme, nezajímá, nechceme“ začíná být pro naše unijní zapojení příslovečná. Ale žádný strach, dokud se v Evropě tančí, ještě se neumřelo.

19. 6. 2008

O EU

PROČ JSME TAK NEEUFORIČTÍ

„Schůzky s blbcem odkládejte na neurčito,“ zní motto na obalu sbírky kancelářských komiksových stripů Dilbert. Tak trochu to připomíná strategii naší vlády, co se týče termínu přijetí eura – rovněž byl odsunut na neurčito. Není přitom zcela nutné určit pevné či závazné datum, ale aspoň nějakou strategii by podnikatelé a lidé od svých lídrů ve vládě přece jen požadovat měli.

Za šest měsíců přijme euro Slovenská republika a trošku tak zastíní pompéznost počátku českého předsednictví. V roce 2012 chce euro přijmout Polsko. Dnes je již téměř jisté, že v té době budeme ostrůvkem lokální měny a naši zastupitelé budou jen obtížně vysvětlovat, proč zrovna my euro nechceme. Pojďme si shrnout výhody a rizika přijetí eura.

VÝHODNÁ STARTOVNÍ POZICE

Naše startovní pozice je velice výhodná. Jsme jednou z nejotevřenějších ekonomik a na integraci se západní Evropou výrazně vyděláváme. Odstranění zásadní bariéry mezinárodního obchodu, totiž kurzového rizika, nám tedy může jen prospět. Odkládání přijetí eura se naopak může stát naší výraznou konkurenční nevýhodou. Čeští exportéři – neboli drtivá většina tuzemské ekonomiky – budou na rozdíl od zahraniční konkurence zatížení kurzovým rizikem, silnou měnou, složitějším účetnictvím a všemi dalšími svízeli, které jsou spojené s operacemi ve dvou měnách.

Eurozóna má zatím 15 velice rozmanitých členů. Od dynamicky bohatých Irů, stávkujících Francouzů, pečlivých Němců až po postkomunistické Slovince a středomořskou Itálii. A jako celek funguje. Euro nejenže splnilo očekávání, ono je dokonce předčilo. Dnes není pochyb, že se přidáváme k úspěšnému projektu a nastupujeme do rychle jedoucího vlaku, který navíc uhání dobrým směrem. Když byla myšlenka společné měny ještě mladá, zakládající země tuto jistotu neměly. Přesto se tak velké státy, jako jsou například Německo či Francie, se skutečně nezávislou monetární politikou a silnou tradicí národních měn rozhodly euro založit.

Euro také více nutí k reformám a je férovější. Pokud se předtím některé zemi nedařilo, jednoduše devalvovala svou měnu (před eurem se většina států věšela na německou marku). Tím se zlevnil její vývoz, zdražil dovoz a země si (krátkodobě) polepšila. Polepšila si ovšem na úkor svých sousedů (kteří často opětovali úder vlastní devalvací) a na úkor reforem, jež by danou zemi pomohly postavit na nohy. Devalvace byla laciným řešením, které odsouvalo nutné reformy – například trhu práce.

JAKÉ JSOU NÁKLADY?

Euro má pochopitelně, jako ale koneckonců vše, i své náklady a rizika. V této spojitosti se nejčastěji mluví o zvýšené inflaci, ztrátě nezávislé monetární politiky a o (ne)vhodnosti jedné měny u ekonomicky různorodých národnostních ekonomik. Začněme od konce. Je jedna měna vhodná pro různorodé ekonomiky?

Některé oblasti je vhodné mít pokud možno unifikované (směr jízdy, elektrické zásuvky nebo měrné jednotky), některé nikoli (stejné vozy, jednotné elektrické spotřebiče a jednu one-size-fits-all velikost košile). Jaký je mezi nimi rozdíl? První kategorie ze své podstaty neumožňuje ekonomickou konkurenci (jezdění vlevo, či vpravo, jiné zásuvky a metrický versus angloamerický či imperiální měrný systém). Tyto různé systémy naopak konkurenci komplikují. Unifikace první kategorie vytváří naopak prostor pro větší konkurenci u kategorie druhé. Automobilkám se bude lépe konkurovat mezi sebou, pokud se shodneme na jednotném směru jízdy. Podobně košile lze nakupovat snáze a nabízet jich větší množství, pokud se všichni dohodnou na jednotném a přesném číslování velikostí. Z obchodu by odpadly přepočítávací tabulky.

LICHÁ PROROCTVÍ

S eurem je situace podobná. Mezi sebou přece nemají konkurovat národní měny, ale podniky. A společná měnová platforma konkurenci zvýší. O tom snad není diskuse vůbec žádná. Obdobný případ je i diskuse o vhodnosti jedné měny pro různorodé ekonomiky. Jenže ekonomiky jsou dnes tak provázané, že národní hranice skutečně ztrácejí ekonomický smysl a národovecká rétorika se v daném smyslu hodí tak do předminulého století. Ekonomické cykly a šoky chodí spíše po odvětvích, než aby respektovaly jakési pomyslné národní hranice.

Další obava je ztráta suverenity. Pomiňme nyní skutečnost, že se touto chimérou strašilo již při vstupu do EU (a co z naší národní suverenity nám za poslední čtyři roky kdo vzal?), a soustřeďme se na fakt, že i Francie a Německo se své suverenity dobrovolně vzdaly. Po zdravé úvaze jim koncept eura přišel jako rozumnější. Tak proč ne nám?

A na posledním místě je inflace. Jak dle slovinských zkušeností, tak podle slovenských odhadů by euro nemělo k inflaci přispět více než jedním procentním bodem. O žádném dramatickém zdražování tak nemůže být řeč. Navíc česká inflace bez eura je poslední dobou vyšší než ta slovinská s eurem.

Stejně tak není na místě strach ze ztráty konkurenceschopnosti (spíše je pravdou opak, navíc se českým podnikům v evropské konkurenci zatím daří velice dobře). Na místě rovněž není ani strach ze ztráty suverenity či identity. Se společnou měnou budeme mít mnohem větší sílu než měnově roztříštěná Evropa.

Několik proroctví o krátké životnosti eura už zde bylo. Slyšeli jsme i proroctví o rozpouštění národní identity jako cukru v kávě. Občas je dobré si stará proroctví připomenout. Zejména ta lichá.

27. 6. 2008

NERV(Y) A REFORMY

KOUZLO LEVOBOČKOVO ANEB O VYSVĚDČENÍ PRO VLÁDU

Na světě je vůbec první vysvědčení současné vlády! Pár dní poté, co jej dostali školáci, bylo zveřejněno pololetní, a tedy předběžné hodnocení kabinetu: přehled hospodaření státního rozpočtu za první půlrok. Na výsledky bychom se měli těšit o to více, že se jedná o rozpočet, při jehož sestavování vláda tvrdila, nakolik bude reformní. Jak tedy „vysvědčení“, jehož osud měl tento kabinet poprvé zcela ve svých rukou, vypadá?

CHTĚLO BY TO LETNÍ BRIGÁDU

Nic moc. Proti rozpočtu loňskému, v jehož rámci se přece ještě vůbec nereformovalo (vznikl těsně po nerozhodných volbách v roce 2006) a který byl zrozen bez politické vůle a tak nějak nazdařbůh, se letos prakticky nic výrazně nezlepšilo. Jinými slovy, levobočkový rozpočet loňský, který nemá pořádného otce (vznikal v době bezvládí) a k němuž se u jeho zrodu nikdo nehlásil, byl překvapivě zajímavější než ten pravobočkový letošní. Ano, je sice teprve pololetí a není třeba stanovovat ultimáta. Ale pro orientaci tato čísla stačí. Na žádné pohodové prázdniny s klidným svědomím z dobře vykonané práce každopádně není nárok.

VÍTE, CO JE TO NEAMBICE?

Letošní rozpočet je zajímavý snad jen tím, jak je fádní. Uvážíme-li, kolik nadějí a očekávání do něj bylo vkládáno, je pohříchu nudný. Kdo by chtěl namítnout, že se jedná o první rozpočet a že to lepší teprve přijde, bude též zklamán. Zejména pokud se podívá na navrhovaný rozpočet na rok 2009. A na tempo plánovaného snižování dluhu do budoucnosti.

Onen levobočkový nereformní rozpočet z loňska – s nímž je třeba současné vládní snahy srovnávat – skončil s deficitem 1,6 % HDP. A jak zní ambice reformní vlády až do roku 2011? Snížit deficit během čtyř let na 1,2 %! Pak je ale třeba dokolečka vykřikovat: cože, za čtyři roky snížit z 1,6 na 1,2 % HDP?! To je přece snížení o méně než půl procenta za čtyři roky – výkon o velikosti statistické chyby! Hle, slovo neambice právě nalezlo ilustrativní příklad.

DLUH, KTERÝ RODÍ SÁM SEBE

A hříchy letošního rozpočtu? Začněme tím nejdůležitějším: pokračuje naše zadlužování a jeho konec je zatím, bohužel, v nedohlednu. Přestože zažíváme v našich dějinách bezprecedentní čas hojnosti. Ekonomika žádnou finanční injekci nepotřebuje, naopak jí škodí. Jako bychom rozmazlovali a vozili v kočárku dvanáctileté zdravé, sportovní a dynamické dítě. I v období rychlého růstu si zvykáme na nebezpečnou drogu, která má zvyšovat výkon. Čím déle se však droga používá, tím méně funguje a tím těžší bývá odvykací kúra.

Příští rok máme jen na splátkách (!) dluhu uhradit 45,5 miliardy korun, tedy 1,2 % HDP. Což je skoro tolik, o kolik jsme se loni zadlužili. Řečeno polopaticky – dluh začíná rodit sám sebe. Kdybychom žádný neměli, mohl by být deficit téměř nulový. A to je také cena zadlužování. Nikoli pouze převádění „sekery“ na budoucí generace, ale i takto vysoké roční splátky úvěrů.

Zadruhé stále rostou výdaje, žádné velké šetření nevidět. Za celý letošní rok mají plánované výdaje kabinetu stoupnout o 6,4 %. Jen během prvního pololetí ale narostly už skoro jednou tolik – konkrétně o 12,5 %. I přesto, že vláda vybírá na daních více než loni (zatím o 8 %), je hospodaření v minusu. Deficit tedy není zapříčiněn tím, že by vláda snižovala daňovou zátěž (neomluvitelné, ale budiž), ale tím, že rozhazuje i v době přebytku (naprosto neomluvitelné). Ani nechci domýšlet, natož dopočítávat, jak hluboký by byl náš deficit, kdyby nebylo oněch vyšších daňových příjmů a současného stále silného růstu HDP.

STÁLE STEJNÉ HŘÍCHY

To nejlepší si ale nechme na konec: rozpočet není (dů)vtipný a ani nezapojil žádné moderní změny. Kde je státní pokladna, která bude schopna hospodařit se státními financemi a zamezí tendencím, aby si jedno ministerstvo zbytečně draze půjčovalo, zatímco druhé ve stejnou chvíli nevýhodně spoří? Kde jsou tvrdší postihy za nedodržení výdajových stropů? Kde je centrální nákup, aby se během utrácení také šetřilo? Kde je výdajový audit celé státní správy, aby se zamezilo duplicitám? Kde jsou motivační schémata, která povedou ke stavu, že ministerstva začnou šetřit? Kde je snaha osekat počet ministerstev a zkvalitnit úředníky? Kde je snaha aspoň trošku propojit úřady a snížit tak počet papírování a legie zbytečných úředníků, kteří zdvojují práci?

Nejenže mnohé ze zmíněných dobrých a osvědčených věcí neexistují. Nejenže se na nich často ani nepracuje. Ono se o nich dokonce ani nemluví! Ačkoli má vláda v mnohém obdivuhodnou vervu, podíváme-li se na zdravotní stav veřejných financí, nemůžeme ji za vysvědčení pochválit.

3. 7. 2008

O EU

KDO PŘILOŽÍ RUKU K PLUHU… ANEB O ČEŠÍCH A EVROPĚ

Francouzi jsou nervózní. Což je samo o sobě na pováženou, protože se to stává zřídka. Jsou nesví ze svého předsedání Evropské unii. Nás tato role čeká už za půl roku. A nervózní zatím nejsme vůbec. Ale měli bychom být.

Pokud sedíte v autě a máte nahozený motor, víte, při jaké rychlosti dosahujete největší spotřeby? Když stojíte na místě. Právě tehdy je vaše spotřeba prakticky nekonečně velká, protože motor běží naprázdno. Spotřebovává energii, aniž by se o píď pohnul z místa. Stejně tak na kole se rovnováha udržuje nejhůře, pokud máte nízkou rychlost. A zůstanete-li stát, zachovat balanc je skoro nemožné.

KLAPZUBOVA SEDMADVACÍTKA

Právě z tohoto vědomí teď bolí hlava evropské představitele. Situace ohledně integrace starého kontinentu totiž není taková, že by bylo možné na libovolně dlouhou dobu zastavit a kochat se pohledem na už uraženou cestu. A pomýšlet na návrat zpět? Ne nadarmo se říká, že nejsložitějším vojenským manévrem je ústup.

Unie nemůže dále fungovat ve stávajících podmínkách. Na to už příliš dlouho žije v očekávání nové funkčnosti. Ano, s novými výzvami (bezpečnost, ceny energií, propad amerického dolaru) se lze utkat na úrovni jednotlivých států. Ale to pak připomíná snahu zvítězit na světovém šampionátu s mužstvem, jehož fotbalisté hrají důsledně pouze za sebe.

O PŮVODU VELBLOUDA

Zdá se, že Francie se dnes nejaktivněji snaží udávat směr, kterým by se měla Evropa vydat. A nejen z titulu svého předsednictví. Prezident Sarkozy je, zdá se, skutečně státníkem, kterému jde o úspěšné pokračování integrace nejvíc. Bude však tuto roli tahouna schopen (byť jen zlomkově) sehrát náš premiér? Je filozoficky a strategicky připraven? Víme, nebo aspoň tušíme, jakou Evropu vlastně chceme?

Při rozhádanosti naší politické scény je záporná odpověď celkem pochopitelná. Omluvitelná ale samozřejmě nikoli. Je škoda cedit komára a nechat bez povšimnutí velbloudy. Navzdory domácím problémům s auditem pana vicepremiéra (a koaličními neshodami) nesmíme zapomínat na fakt, že jsme součástí širšího celku a máme v něm svou roli. Možná by pak v našich očích mnozí komáři opět nabyli místo velbloudí velikosti svých hmyzích proporcí.

Po dlouhé době máme příležitost zanechat výraznou stopu v dějinách kontinentu. Bylo by fajn nepromrhat čas na přípravu našeho předsednictví v koaličních a opozičních sporech.

JAK ODOLAT POKUŠENÍ

Integrace Evropy se dost dobře nemůže zastavit řekněme u zóny volného obchodu, jak o tom sní někteří naši představitelé. Jednoduše proto, že takový stav prostě není dlouhodobě udržitelný. Země by se pak totiž začaly navzájem diskriminovat a omezovat dovoz skrze různé administrativní překážky (což už se v Unii dělo) a celá integrace by pod jejich tlakem nastoupila cestu pomalého rozpadu.

Je tedy třeba unifikovat standardy (proto jich má Unie tolik). Pokud má každá země v zóně volného obchodu jiné clo vůči zemím třetím, bude do ní proudit cizí zboží skrze zemi s nejnižším clem, což je pro ostatní nevýhodné. Proto bylo třeba utvořit celní unii s výhledem na společnou zahraniční politiku.

Aby si pak země proti sobě nedevalvovaly měny (a tím dokolečka znevýhodňovaly své výrobce na úkor sousedů), bylo nutné utvořit i unii měnovou. Právě od měnové unie už je pak jen kousíček ke společné unii politické, o kterou jde nyní. A připomeňme, že ji chtěly vlády všech 27 členských zemí, včetně té naší.

POLE A PÍSEK

Couvat nyní nemá smysl. Spíš bychom se jako příští předsedající země měli zamyslet nad tím, jaké konstruktivní řešení navrhneme. A jakým způsobem jej budeme prosazovat. Útěkem z polí nebo strčením hlavy do písku domácích problémů si nikdo místo v historii nevyslouží.

17. 7. 2008

O EU

ROZMARNÉ LÉTO ANEB O SMŮLE PORTUGALSKÉ METROPOLE

Tento způsob léta zdá se mi poněkud nešťastným. Jestli během něj na něco nedošlo, pak na okurkovou sezonu. Jinak se stalo skoro vše, co se stát mohlo. Koruna utržila předražený šok, ze kterého se léčí; americké kýchnutí se přeneslo do Evropy; po gruzínské válce má Západ s Ruskem otevřenou diplomatickou roztržku, v níž vane chlad jako za dob studené války. Kdo poslední dva měsíce nesledoval dění, probral se prvního září v jiném světě.

KDYŽ PRACUJE FRANCOUZ

Na začátku roku to vypadalo, že se eurozóně podaří růst rychleji než Spojeným státům. Zdálo se, že Evropa konečně začne alespoň náznakem plnit cíle své lisabonské strategie: dohnat a předehnat USA. Na začátku roku to také vypadalo, že se Unii podaří zajistit si (skrze Lisabonskou smlouvu) silnější pozici v mezinárodních otázkách. Obojí se pomalu ukazuje jako naděje příliš předčasná.

Malebná portugalská metropole hrdě poskytla své jméno dvěma nejskloňovanějším unijním dokumentům – lisabonské strategii a lisabonské smlouvě. Jak se ale ukazuje, právě zmíněné dva „lisabonské“ dokumenty jsou zároveň těmi nejsmolnějšími v historii evropské integrace. Mnozí pověrčiví by mohli přispěchat s doporučením: v Lisabonu už raději nic nepodepisovat.

Amerika se vyrovnává se svou krizí lépe než Evropa, která, zdá se, nechtěnou štafetu převzala. Sen o rychlejším růstu eurozóny si zatím můžeme nechat opravdu jen zdát. Podobně válka v Gruzii ukázala, že Evropu nikdo nebude příliš poslouchat, dokud nezačne mluvit jedním hlasem. A kolaps Lisabonské smlouvy naznačuje, že i to zatím zůstává jen snem.

Podíváme-li se na lisabonskou strategii, rozdíl v produktivitě USA a EU činí desítky procent. Američan toho za rok zkrátka stihne udělat mnohem více než Evropan. Ale pokud stejnou statistiku nazřeme pohledem produktivity za hodinu, rozdíl se smazává. Hodinová produktivita Američana je dokonce nižší než třeba Francouze. Čím to?

Američané prostě pracují více hodin a Francouzi méně – ale když už, pak výkonněji. Jednoduchý recept na dohnání a předehnání Spojených států je tedy nasnadě: zkrátit si štědré evropské dovolené. A zde tkví skutečná evropská otázka, skutečné dilema: chceme to vůbec? Jsme připraveni zvyšovat naši výkonnost na úkor volného času? Čímž se ovšem zároveň nechce říct, že by Evropa nepotřebovala strukturální změny ve vzdělání i dalších oblastech. Naopak, pokud jich nebude, již brzy se na Ameriku můžeme dívat z ještě většího povzdálí.

VZESTUP TĚCH DRUHÝCH

A dilema druhého Lisabonu, tedy Lisabonské smlouvy? Zde bychom se mohli ptát, jestli se chceme vůbec dále sjednocovat, jestli chceme mít důrazné slovo v mezinárodních otázkách. Nebo je nám celá věc volná, jelikož víme, že Amerika za nás jho tvrdší pozice vždy ponese? Až do současnosti evropské sjednocování probíhalo (velice úspěšně) na ekonomické úrovni a ve věci vnitřních záležitostí. Lisabon měl poprvé dát Unii silnější nástroj, jak vykročit do světa.

A přitom nekráčíme ve vakuu. V Americe si již nějakou dobu lámou hlavu nad tím, zda se lidé brzy neprobudí v postamerickém světě. Ve světě, v němž skončí dvě dekády trvající ekonomická i mocenská nadvláda Spojených států a nastane „the rise of the rest“ – vzestup zbytku světa.

Je pochopitelné, že Evropa má špatné svědomí z časů, kdy byla (po dobu pár století) světovou velmocí právě ona. Skutečně, do období její dominance spadá bezpočet „interních“ válek, kolonizace a také dvě války světové. Pokud však Evropa bude chtít nějakou roli do budoucna hrát, musí se určitým způsobem dále sjednotit. V této otázce totiž dost dobře nelze stát na místě – integrace bude buď pokračovat, nebo se začne pomalu rozpouštět.

Letošní letní evropské přešlapování na místě se tedy stalo jakýmsi varováním. Přes nepodařenou okurkovou sezonu se to ještě snese, ale pokud by podobný stav měl pokračovat i v sezonách dalších, pak, Evropo, Amerika s námi!

4. 9. 2008

KRIZÍ K EKONOMICE RYZÍ

KAM PADNOU POLITICI, AŽ JIM BANKY PADNOU DO KLÍNA

Stav tržního kapitalismu západní civilizace teď vypadá zhruba jako koncertní síň, v níž právě proběhlo punkové vystoupení. Francouzský prezident Nicolas Sarkozy v reakci na prosakování americké krize do Evropy minulý týden prohlásil, že „skončila doba laissez-faire kapitalismu“, tedy filozofie co možná největší volnosti pro trhy. K tomu dodal, že „myšlenka všemocného trhu, který se nesmí omezovat žádnými pravidly ani vměšováním politiků, byla šílená“. Italský ministr financí Giulio Tremonti zase minulý týden hodil ekonomy a finančníky do stejného pytle s falešnými proroky, exorcisty, pochybnými léčiteli, šamany a čaroději. Kdy naposledy jsme slyšeli takto silná slova?

Punková scéna na Wall Streetu může vyústit v rozpočtový deficit Ameriky kolem 13 %. Není divu, že se Kongres zhrozil a napoprvé neschválil štědrou obdobu České konsolidační agentury, kterou jsme my před pár lety slavnostně zrušili, protože už jí díkybohu nebylo potřeba. Americký deficit by se totiž dostal na nejvyšší úroveň od konce druhé světové války a překonal by i naše maximalistické deficity z roku 2003, v jejichž rámci se do rozpočtu započetly ztráty z období českého bankovního socialismu devadesátých let… Amerika jako by přes kopírák opakovala naše (oprávněně kritizované) postupy z „klondikeských“ devadesátek.

AŤ SE OD NÁS ZÁPAD UČÍ

Jaké ale bylo poučení z krizového vývoje bankovního socialismu, který jsme doma s velkou pompou opustili a západní svět jej zavádí? Při transformaci naší ekonomiky jsme se my inspirovali na Západě. Teď se zdá, že Západ opisuje krizový management od nás. Ale právě z této doby existují mnohá ponaučení, která by možná bylo radno směrem na Západ zopakovat.

Tak zaprvé: z českého incestu stát–banka vzešlo mnoho zlého. Americký hřích je založen na vztahu banka–domácnost, náš model byl banka–podnik. České státní či polostátní banky prostě příliš štědře a ochotně půjčovaly podnikům a co se často zprvu tvářilo jako půjčka, ukázalo se nakonec býti darem či dotací. Podobně jako americké banky ochotně půjčovaly domácnostem. My jsme půjčovali nesolventním podnikům, které na půjčku neměly nárok, Amerika zase domácnostem, které rovněž neměly nárok na větší barák se zahrádkou a třetí auto.

A teď ono nebezpečí, past, které málokdo odolá. Finanční krize se přelévá i do reálné ekonomiky. Který politik by rád nepomohl podnikateli ve svém volebním regionu? A může to být politik český nebo americký, v momentě, kdy má moc ovlivnit banku, již částečně vlastní stát, bude se snažit upadajícímu podniku pomoct. A opět tedy může zřídit úvěr, na který (tentokrát podnik) nemá nárok. Neopatrnost na úrovni banka–domácnost se tak může až příliš elegantně převést na (politicky motivovanou) neopatrnost v rovině banka–podnik. U nás se tomu říkalo bankovní socialismus: pokud nebylo možné nebo vhodné udělit podniku přímou státní dotaci, dotovalo se přes polostátní banky. Co zaručí, že se v amerických bankách nebude dít to samé?

Sanování podniků přes banky mělo mnoho neomalených výhod: zaprvé nebylo vidět v rozpočtu, a deficit tak (aspoň dočasně) netrpěl. Pokud taková banka udělila „výhodnou půjčku“ krachujícímu podniku, který byl ovšem politicky důležitý (jeho pád mohl například zvednout regionální nezaměstnanost), nemusela to schvalovat vláda, natož parlament. Ve veřejných financích se nic neobjevilo, a nemusel se o tom tedy hezkých pár let nikdo dozvědět…

Při všech možných úvahách o zpřísnění regulace by se právě na výše řečené nemělo zapomínat. Měly by se ustanovit extrémně náročné a transparentní podmínky udělování půjček u bank, v nichž má stát výrazný podíl na vlastnictví. Jenže i s takovým postupem je potíž, protože právě tato oblast podléhá největším nárokům na důvěrnost a je přísně střeženým tajemstvím každého podniku či banky. Podobná kontrola tedy není jednoduchá.

VRÁNA K VRÁNĚ SEDÁ

Zadruhé jsme se naučili, že netransparentní banka, u níž není jasné, který úvěr je kvalitní a který mizerný (naděje na navrácení peněz bance je tedy téměř nulová), se velice špatně prodává. Taková banka se musí nejdřív pročistit, což může trvat několik let.

Dokud nebude odděleno zrno od plev, neprůhledný podnik koupí maximálně kupec, jemuž o průhlednost nejde – tedy jiný neprůhledný podnik. Budou-li se tomuto riziku chtít západní státy vyhnout, můžeme předpokládat, že na zpětnou privatizaci budeme čekat i několik let.

Prostor pro politické ovlivňování úvěrové politiky tedy bude otevřen dostatečně dlouhou dobu na to, aby pokušení „pomoci“ některý z politiků neodolal. Západe, vítej do českých let divokých!

2. 10. 2008

KRIZÍ KEKONOMICE RYZÍ

LOSER FRIENDLY ANEB PROČ SE NEBÁT GLOBÁLNÍ KRIZE

Nadpis „Loser Friendly“ (volně přeloženo: „přátelský keztroskotancům“) se mi tak líbil, že jsem si jej vypůjčil zobálky nového čísla časopisu Umělec. Ať si to jeho redaktoři uvědomili, nebo ne, celkem věrně vystihli chování našeho státu vsoučasné mezinárodní situaci. Narozdíl odvelké deprese 30. let totiž americké ievropské vlády dělají, co mohou, aby pomohly. Loserům.

JEDNA RUKA NETLESKÁ

Ani trhy, ani stát nejsou samo-spásné. Potřebují se navzájem aje nezbytné, aby mezi nimi byl partnerský vztah. Tržní regulace, pokud je dobrá, existuje právě zaúčelem ochrany trhů tam, kde se samy chránit nedokážou. Vkaždé ekonomice hraje stát svou roli. Jedna ruka netleská– ta neviditelná potřebuje tu viditelnou anaopak. IvAmerice, kde se zdá, že je stát minimalizován, jak to jen jde, je jeho role (budeme-li ji měřit pomocí ukazatele, kolik daní státem proteče) značná. Zdanění je jen o8% nižší než třeba unás.

KRIZE? SVĚT POŘÁD ROSTE

BRATŘI VDLUHU

9. 10. 2008