Tomáš Sedláček

Druhá

derivace

touhy

Na prahu digitální teologie

Úvahy nad (ne)končícími otázkami

65. pole

© Tomáš Sedláček, 2020

© 65. pole, 2020

Photo © Martin Tiso, 2020

ISBN 978-80-88268-32-1 (tisk)

ISBN 978-80-88268-48-2 (EPUB)

ISBN 978-80-88268-49-9 (MOBI)

OBSAH

Úvod 

Slovo nakladatele

Předmluva Michaela Žantovského

NÁŠ SVĚT: MEZI VÝCHODEM A ZÁPADEM

Chvála Slovenska aneb Jak bývají poslední prvními

Proč stavíme letiště mnohem pomaleji než Číňané?

Barack Obama aneb Nový úděl pro americký (k)lid

Sejdeme se nad Atlantikem

Ať se zatřese svět aneb Démon, jehož jméno neznáme

Euro nad dolar aneb Politicky korektní krize

Zpět do země nikoho?

Evropa jako krutá supervelmoc

Proč se nezaměřovat na Rusko

Bude válka?

Kolik z nás ukrojí Ukrajina?

Gratuluji: vyhozená ruská energie a české ztráty

America is a Soft Power

Zklamal nás Západ? Aneb Zpět do země nikoho?

Západní strach

Poručíme růstu, dešti aneb Dvoření Číně a ’89

Česko-čínsko-ruská unie?

Ne(jen) my, svět se zbláznil

Konspirace naruby aneb Fascinace Ruskem

Východizace Západu a Hrad s malým h

Skloňuj podle vzoru Brexit

Evropští trumperové: Let’s Make EU Small Again

Evropa v izolaci aneb Svět jako zadání pro svět

Spo(Ko)jené národy

Brexit: mnoho starostí pro nic

Eskalace dobra

SOCIOLOGIE A VZDĚLÁVÁNÍ, LIDSKÉ ZDROJE

Co s Vánoci? Aneb O ekonomizaci

Láska za časů krize aneb Jste odolní vůči stresu?

Vzdělání na (ta)háku aneb Co nemusíme vědět

Prázdniny a prázdné dny

Na tom chlápkovi, kterého nesnášíme, závisí náš život

Léto dělné a nedělné

O létě aneb O zdrojích přírodních a lidských

Mezisváteční intermezzo o hře na něco, co není

Společnost (bez)vědomí

Monopoly aneb O sociální nespravedlnosti

Věk dítěte

Děkuji moc, není zač!

Pozdrav školákům aneb Žerte se a perte se

Rozcestí aneb Problém lenosti a problém hyperaktivity

Společnost jako odraz duše

Saturnálie a (ne)konečnost světa

Neviditelná ruka společnosti

Kolapsy v září aneb O školství, terorismu a financích

(R)evoluční ekonomie a (ú)tlaky systému

Koho chce Google?

Neviditelná ruka neexistuje, existují jen ruce naše

Ekonomie jako dominantní morální škola dneška

Proti dogmatismu – vzpoura studentů

Věk dítěte, prázdné dny a legie otroků

Jak občanská může být společnost?

EUxit aneb Hromosvody hněvu

Spodek nahoře a vrch dole aneb Proletáři všech zemí se spojili

Mnoho druhů sociální (ne)spravedlnosti

Chudí aneb Ponuře manická ekonomie

Budoucnost práce

Hra na školu, nebo škola hrou?

Práce jako homeopatikum aneb O lido-bozích

Prázdnění a (s)volnost

Pražské jaro a jiný Jára aneb Dobří rodáci v Nebrasce

Práce smyslem života aneb Dějiny human resources

Rozdělená likvidní post-společnost

Tragédie a nezbytnost společných pastvin aneb Tanec v samotách

DIGITALIZACE, NÁŠ NOVÝ HABITAT

Platon má rád Google aneb O abstraktní ekonomice

Co čeká nás, akcelerované nomády moderního věku

Konec budoucnosti aneb Ekonomické nebe na zemi

Pěna dní a rychlost života

Druhý život a svět bez internetu

Budoucnost: počítače zdarma…

Věk dítěte a BlackBerry

Hledání cizí inteligence

Co byste si přáli vědět dříve, než chytíte zlatou rybku

Morální exoskelet aneb Příliš blízká vzdálenost

Život v oblaku aneb Otevření brány do (ne)světa

Veliké stěhování národů aneb Into the Digital

Zničí nás umělá inteligence? Aneb Technologická singularita kapitalismu

Singularita a dokonalejší bytost

Pokémon GO aneb Nenápadný svět technologické revoluce

Pod všemi krizemi tichá revoluce

Člověk božstvu podobný

Luxování reality, stěhování duší

Stvoření tvořícího aneb Od Genesis k AI

Má se danit pokrok?

Virtuálně bydlí člověk

Baby to baby

Od Windows k Doors

Budoucnost planetární a digitální ekonomiky

(Prů)mysl 4.0 a digitální Klondike

Otázka světa aneb Vůle lidí místo vůle lidu

IDEOLOGIE, POLITIKA, DEMOKRACIE

Když můžeš víc, než chceš

O Neomezenosti aneb Stávkové pozastavení

O politickém rasismu aneb O válce stranických barev

Když je krizí málo aneb Taky máte rádi pády vlády?

Táhněte do kopce aneb O přepřahání ve svahu

O administraci bolesti

Proč mít rád bližního svého, i když je to politik

O banánech aneb Když úředník vládne lépe než politik

Šalamounův test

Uklidněte se, nikdo po nás nejde

Sám je člověk cool, ale leda v plotě

Jsme odsouzeni ke svobodě volit

Co je a co není demokracie

Politický mesianismus

Poslední dny

Paradox imperativu svobody

Politici jako cíl nenávisti

Nevoliči volí nejvíce – slušnost proti urážkám

Lid versus politik

Ekonomická etika aneb Ekonomie jako naše ideologie

Nevoliči volí nejvíce

Já bych tě, výdobytku, chtěl

Nejprve nadšení, podruhé fraška

Proč zrovna z politiky má přijít spása?

Duch demokratické totality

Óda na byrokracii

Úspěch kapitalismu, nikoli demokracie

Jak jsme před 25 lety začali budovat kapitalismus

Protektorát aneb Válka jako pojistná událost

Roz-dělený svět aneb Veřejný ventil temné síly

Světlo na konci tunelu

Nacionalismem proti digitalizaci

O hledání lži aneb Moje konspirační teorie

My, reziduum kolize dvou masivních totalit

Mezi čím dnes volí politici

O šílené (nez)řízené meditaci aneb O odmeditování

FILMY MLUVÍ

O archetypu násilí

Chci jen to, co chci aneb Zapleteni na vlásku

Simulace versus stimulace aneb Co má společného Matrix a Komenský

Nesmírná Vesmírná odysea

Největší strach intelektuálů (Donnie Darko)

Doba ledová a poučení z (po)hádek

Velká žranice

Gravitace, závrať a naše samota

Lego příběh

Welcome to the Hotel California!

Šílený Max a očista špínou

Ledová zeď aneb Hra o tr(ů)ny

Soukromé já a veřejné Oko, které nemrká

Black Mirror a tmavá duše naděje

Charlie Chaplin a „přetvoři“ moderní doby

RE.KLAMA

O krásném tunelu hanby a reklamním ideálu doby

Nesmrtelnost, elixír stáří a re-klam-a

Musíme si užívat

Osedlaná nespokojenost – základ pokroku

Reklama jako báseň

Reklama a náš digitální habitat

Pitím Coca-Coly pijeme ideologii

O autorovi

SLOVO NAKLADATELE

V průběhu let jsem sledoval Tomáše Sedláčka nejen skrze jeho texty, ale také při živých vystoupeních. Viděl jsem ho přednášet ostříleným obchodníkům v Londýně, vést disputaci s intelektuály na zámku ve Švýcarsku nebo rozvíjet ekonomické analýzy v japonské televizi.

Dnešní diskuse bude živá a ostrá. V zaplněném hledišti sedí lidé různých věkových skupin, profesí a světonázorů. Přednáška má spád a plynule přechází ve vášnivou debatu. Oponenti urputně oponují a vystřelují šípy nesouhlasných postojů. Tu zazní téměř vědecký rozbor, tu zase úsměvný názor ze suterénu. Tomáš Sedláček prokládá proud svých myšlenek vtipnými glosami a nenechává se vtáhnout do žabomyších válek. Na ironii a sarkasmus reaguje s nadhledem, argumentuje klidně a přesvědčivě. Někteří by – slovy dneška – řekli, že šíří pozitivní energii.

Po chvíli i brunátní oponenti přecházejí do snesitelného pobrukování a nejspíš právě uznávají, že se na diskutovaná témata dá podívat i z jiného úhlu a v širším kontextu, že se dá vylézt ze zákopu, trochu se porozhlédnout a nadechnout čerstvého vzduchu. Publikum naslouchá, reaguje, baví se. I těch pár zakaboněných tváří nakonec roztaje.

Mnoho toho zaznělo dnes večer a cestou domů je o čem přemýšlet. Podobně jako po dobrém filmu či divadelní hře. Každý je přizván, aby dal svým myšlenkám rozlet a pocítil, že svět intelektu nikde nekončí, že lidské uvažování nemá hranice a mysl může letět do nekonečna…

Tato kniha volně navazuje na první svazek Druhé derivace touhy s podtitulem Člověk duše-vnější, který byl nominován na cenu Magnesia Litera za publicistiku. Vyšel také jako audiokniha, načtená samotným autorem.

Druhý svazek trilogie s podtitulem Na prahu digitální teologie se zaměřuje na sociologii a vzdělávání, svět mezi Východem a Západem, tedy mezinárodní vztahy a jejich návaznosti, či na digitální dimenzi života, kterou autor nazývá naším novým habitatem. Další úvahy čerpají z mimořádných filmů jakožto originálního popkulturního zdroje, který tvoří zajímavý kontrapunkt k biblickým příběhům. Pochopitelně nechybí ekonomie, autorův domovský obor, z něhož se vypravuje do nejrůznějších oblastí, od filozofie přes teologii až po svět reklamy, který prostupuje náš život, ať chceme či nechceme.

Sebrané úvahy vycházely v Hospodářských novinách a dalších předních periodikách. Jedná se o jednu z nejdelších sérií pravidelně publikovaných textů u nás. Můžeme v nich číst napříč všemi směry a v toku času sledovat nenápadné, a přesto zásadní proměny světa: všudypřítomnou a všeprostupující digitalizaci, vývoj pozic světových hráčů nebo globalizaci v mnoha jejích odstínech.

Pojďme se znovu vydat do pestrého světa myšlenek Tomáše Sedláčka, ve kterém se můžeme svobodně procházet křížem krážem, rozšiřovat si obzory, a ještě se přitom dobře bavit. Podobně jako v našich životech zde sváteční a vzácné prosvětluje všední realitu a trvalé vítězí nad pomíjejícím.

Tomáš Brandejs
nakladatelství 65. pole

PŘEDMLUVA MICHAELA ŽANTOVSKÉHO

Říká se, že expert je člověk, který ví čím dál víc o čím dál méně věcech, až ví nakonec úplně všechno úplně o ničem. V takovém případě je Tomáš Sedláček opakem experta, ale v tom dobrém slova smyslu. Jeho schopnost hledat a nalézat souvislosti v téměř nekonečném počtu na první pohled vzájemně nesouvisejících oborů, faktů a dat, od ekonomie, která je jeho domovským oborem, přes teologii, etiku, informatiku až po krásnou literaturu, je nejen osvěžující, ale nanejvýš potřebná. Zejména je jí třeba v dnešním světě, v němž se čím dál častěji můžeme dozvědět úplně všechno úplně o ničem, ale neumíme si z toho všeho udělat souvislejší představu o naší situaci – neumíme si odpovědět na otázku, kde se nacházíme a kam směřujeme. Laterální myšlení, ochota ubírat se napříč disciplínami, doktrínami a dogmaty, je jedním z mála zbývajících způsobů, jak otřást jistotami společnosti, která se podle temné vize Václava Havla samopohybem řítí k vlastnímu zániku. Tomáš Sedláček se tomuto samopohybu zpěčuje a navazuje tak důstojně na průkopníky laterálního myšlení, jakým byl například Robert Pirsig ve své knize Zen a umění údržby motocyklu.

S Václavem Havlem, pro nějž kdysi jako začínající ekonom pracoval na Pražském hradě, pojí Tomáše též nekonečná zvědavost, která ho jako intelektuálního motýla pudí přeskakovat z květu na květ mezi myšlenkami jeho jmenovce Akvinského, Franze Kafky, Jana Patočky či Amartyi Sena. Nejde však přitom o samoúčelnou intelektuální exhibici, ale o důsledné hledání smyslu ve světě kolem nás. A východiskem tohoto hledání, podobně jako u Havla, není otázka, co je možné nebo co je účelné, ale co je správné. Tím také předkládaná kniha – složená z úctyhodného počtu pravidelných sloupků – navazuje na Tomášovu mimořádnou knižní prvotinu Ekonomie dobra a zla a rozšiřuje její záběr.

Nejde ani tak o to, zda jsou nabízené odpovědi na otázky pokládané napříč publikací (a zároveň v průběhu času) bez výjimky správné. Ekonomie je přece svrchovaně omylná disciplína, jak nás přesvědčila třeba samozřejmost, s níž se vlády a přední světové finanční instituce, opírající se o analýzy nejerudovanějších odborníků, vřítily koncem minulého desetiletí do globální finanční krize. Stejně tak se Tomáš dnes asi musí usmívat nad optimismem, s nímž na konci nedávné finanční krize prohlásil nákazu populismem a nacionalistickými vášněmi za zažehnanou. Avšak samotné otázky, které si tehdy kladl, jsou dnes stejně naléhavé jako dříve – možná ještě víc. A tak můžeme při četbě Tomášových budoucích sloupků s očekáváním vyhlížet nejen intelektuální potěšení z ohňostroje nápadů a žonglérské schopnosti držet je současně ve vzduchu, ale především látku k vážnému zamyšlení se nad světem, jeho budoucností i nad námi samotnými.

Michael Žantovský

DIGITALIZACE, NÁŠ NOVÝ HABITAT

PLATON MÁ RÁD GOOGLE ANEB O ABSTRAKTNÍ EKONOMICE

Platon kdysi hovořil o oproštění ducha od hmoty. Materiálního je dobré se zbavovat a člověk se má věnovat, je-li to jen trochu možné, věcem duchovním a duševním. I samotná práce byla vyhrazena pro nejnižší třídy; naopak třídy vyšší se dle filozofa měly věnovat abstraktním úvahám ve světě idejí.

Zpět na zem. Kdybychom měli do jedné věty shrnout vývoj hospodářství naší civilizace, dali bychom Platonovi za pravdu: naše výroba se čím dál víc oprošťuje od hmoty. Západní svět už toho moc materiálního nevyrábí.

OD HMOTY K MYŠLENKÁM

Nejbohatší země mají největší podíl HDP ve službách, zatímco zpracovatelský průmysl, zemědělství a továrny se stěhují do zemí, které nejsou tak vyspělé a je tam levněji. Naše hospodářství se přesouvá od vyrábění věcí do stále abstraktnějšího světa. I Česká republika vytváří téměř 60 % svého HDP ve službách.

Nejlépe je tento posun vidět při srovnání staršího titána Microsoftu a jeho mladého rivala Googlu. Přes veškeré lapálie a záplavy stále horších čísel z Ameriky ohlásil minulý pátek Google nečekaně dobré zprávy: jeho tržní hodnota se během jediného dne zvedla o 17 %. Pokud dáme dohromady majetek dvou zakladatelů, jsou na sedmém místě v pořadí nejbohatších lidí na světě. Dýchají tak na krk o generaci staršímu Billu Gatesovi.

Mimochodem, mezi stovkou nejbohatších lidí jsou zakladatelé Googlu ve svých pětatřiceti letech zdaleka nejmladší. Věkový průměr tohoto skrovného klubu je totiž 62 let.

JAKÉ JE TO ZBOŽÍ?

Google dovádí abstraktnost k dokonalosti. Na rozdíl od Microsoftu zákazníkům nic neprodává. Zbožím Microsoftu je software, což je samo o sobě dost abstraktní, ale produkt lze aspoň zabalit do krabice a chránit copyrightem. Ale jaké je zboží Googlu?

Google vydělává na tom, že vytvořil, obsadil a uhájil ústřední časoprostorový komunikační uzel či křižovatku. Pokud bychom měli označit pomyslný středobod internetu, všudypřítomné abstraktní pavučiny informací a zábavy, mohl by jím docela dobře být právě Google. Přitom otevřeme-li tuto vstupní bránu internetu, objeví se nám prázdná bílá stránka. Není tu téměř nic – kromě jednoho řádku, kam ovšem zadáme požadavek my.

KDO BY SE SPONTANEITY BÁL

Microsoft se snaží zabránit užívání svých produktů lidem, kteří nezaplatili, žije z prodeje exkluzivity. Google to vnímá opačně: čím více lidí ho používá, tím lépe. Právě kvůli tomu Google zdarma nabízí skoro všechny služby (které se ve druhém případě prodávají jako Microsoft Office). Úložné místo je také zdarma. Textový editor umí opravit i češtinu.

Microsoft se bojí spontaneity, a proto si hlídá svůj zdrojový kód; upravovat programy mohou jen zaměstnanci Microsoftu. Google naopak ze spontaneity žije a do svých služeb de facto bere miliony neplacených dobrovolníků po celém světě. Příklad? YouTube, jejž Google převzal.

Kdo by kdy věřil, že na spontánním sdílení a promítání domácích videí se dá vydělat tolik peněz! Tyto služby dnes plní roli veřejného statku, k němuž má přístup téměř každý.

Google si zakládá na designu a image, podařilo se mu vytvořit vlastní subkulturu (srovnejme s pověstí Microsoftu). Prostředí firmy připomíná spíš dětské hřiště než kancelář – místo židlí závěsné houpačky nebo nafukovací barevná křesla, místo schodů klouzačky a hasičské tyče, po zemi se válí míče a velké kostky. Hrát si v práci je doporučeno, nosit kravatu nikoli.

BUDOUCNOST SOUČASNOSTI

Proč je tato úvaha důležitá pro ekonoma nebo kohokoli, kdo se zamýšlí nad naší dobou? Protože ukazuje, kam kráčí budoucnost výroby. Přesouvá se do vyšších pater abstrakce a také se stává lidštější.

Pro Google je nejdůležitější vlastností kreativita, nápad a hravost. Tomu odpovídá i atmosféra jeho pracovního prostředí. V minulosti byla důležitá strojovost, technické a exaktní myšlení – jenže toto vše se během několika málo let přestěhuje do Indie a Číny.

Implikace pro české firmy, hospodářskou politiku a zejména pro reformu vzdělávání je nabíledni. Je před námi příležitost vytěžit z trendu hravé doby maximum. V opačném případě nám hrozí, že se pohodlně zasekneme v materiálnu Platonovy jeskyně.

20. 2. 2008

NÁŠ SVĚT: MEZI VÝCHODEM A ZÁPADEM

CHVÁLA SLOVENSKA ANEB JAK BÝVAJÍ POSLEDNÍ PRVNÍMI

Pokud platí výrok Andyho Warhola o patnácti minutách slávy i v širším významu, pak si jich nyní zaslouženě užívají Slováci. Jejich hospodářství v HDP na hlavu právě předběhlo sousední Maďarsko.

Za rok 2007 Slovenská republika dosáhla – v přepočtu přes paritu kupní síly – 68 % průměru Evropské unie. Poprvé v historii tak jižní sousedy nechala za sebou. Koneckonců i náskok, který si držela česká ekonomika před tou slovenskou, se za posledních deset let citelně snížil, konkrétně téměř o polovinu.

ZASTAVME SA, BRATIA

Ještě před pouhými pěti lety přitom slovenské bohatství zaostávalo za maďarským o 8 %. Jenže – maďarský HDP na hlavu už tři roky stagnuje na úrovni zhruba 65 % průměru EU. Slovensko bude brzy držet i další prim: vše nasvědčuje tomu, že jako první země Visegrádu začne platit eurem. Ostatní země regionu tak předběhne nejméně o tři roky (Polsko), ne-li o víc (Česko a Maďarsko).

Bratislava dlouhodobě plní maastrichtská kritéria a Prahu již několik let trumfuje nižšími schodky veřejných financí. Navzdory faktu, že tamní deficit je zatížený důchodovou reformou, ke které se u nás stále ještě jen nesměle rozhoupáváme. Slovenští politici navíc téměř o polovinu snížili i dluh veřejných financí, který na začátku století dosahoval poloviny hrubého domácího produktu. Ten náš za stejné období naopak o třetinu vzrostl a dnes se drží na 30 % výkonu naší ekonomiky.

Jak krátká doba stačí, aby se úplně od základu promíchaly karty! První bývají často brzy posledními i v království světském.

NEMOCNÝ V BUDAPEŠTI

Vzpomínáte, že ještě v roce 2004 mělo Maďarsko ambici přijmout euro jako první země regionu? Dnes zbyl z ambice maximálně hořký úsměv na stažených rtech.

Maďarsko dnes jako jediný stát EU nesplňuje ani jediné maastrichtské kritérium. Ekonomicky roste pomalu a jeho měna stagnuje – navzdory mohutnému posilování všech ostatních „visegrádských“ platidel. Z Maďarska, bývalého šampiona, je nyní nemocný muž.

Svých patnáct minut slávy si užívala i česká ekonomika, konkrétně v první polovině 90. let. Byli jsme to my, o kom se psaly články ve světových médiích a kdo měl nejlepší výchozí pozici ze všech postkomunistických zemí.

Tu jsme ztratili v roce 1997. Tehdy nás předběhlo Slovinsko, dnes suverénně nejbohatší postkomunistická země. Českou ekonomiku začíná pomaloučku dohánět Estonsko (rozdíl v životní úrovni byl před deseti lety třetinový, dnes je devítiprocentní) a Slovensko (rozdíl se ztenčil z 22 na 13 %).

O tom, jak rychle se země dokáže postavit na nohy, svědčí například příběh ostrovního Irska, které se během jediné generace dostalo z pozice hladem souženého a zapomenutého kraje na samotnou špici evropské sedmadvacítky. Dnes je druhým nejbohatším státem, hned za Lucemburskem. Podobný ekonomický zázrak se odehrál například ve Finsku.

PRŮMĚR A TEPLOUČKO

Co slovenská ekonomika má, a česká nikoli? Zaprvé se Bratislava ze svých krizí poučila. Odrazila se ode dna a nastoupila cestu reforem, které si jistě brzy najdou své místo v učebnicích dějin hospodářské politiky.

Česká ekonomika se naproti tomu vždy tak nějak lehce držela v průměru či těsně nad ním a kosa nikdy nedopadla na kámen. Je proto mnohem obtížnější přesvědčit zdejší politiky a veřejnost o nutnosti hloubkových reforem. Veškeré zdejší změny zatím jen (populisticky) „hladily“ problémy po povrchu. Nemáme často ani odvahu následovat příklady, které se na Slovensku osvědčily.

Druhý rozdíl je pravděpodobně politický. Přestože na Slovensku skončili dřívější reformátoři v opozici – a přestože žádná ze současných koaličních stran nebyla v minulém kabinetu –, drží hospodářská politika v hlavních konturách týž pevný směr. Dnešní kabinet z odvážných změn svých předchůdců nic dramatického neodstranil. Stejně tak nebrzdil přijetí eura. Naopak – pravděpodobnost rychlého přijetí je nyní dokonce vyšší než za minulé vlády.

V Česku k podobně výrazné změně politické reprezentace nedošlo (místo v opozici si de facto pouze vyměnily ODS a ČSSD). Nedošlo ani ke stejně zásadním reformám, ani k ambicióznímu termínu přijetí eura. I proto česká politická scéna vypadá rozhádanější a méně akceschopná než slovenská.

TI, KTEŘÍ UŽ SLAVNÍ BYLI…

Pokud budeme pokračovat v průměrně neodvážné fádnosti české hospodářské politiky a pokud se vládní i opoziční politici budou předhánět ve válečné neochotě spolupracovat, nemusí to trvat zas tak dlouho…

Co? Než každému dojde, jak budou karty promíchány v blízké budoucnosti a kdo má svých patnáct minut slávy jednou provždy za sebou.

6. 3. 2008

IDEOLOGIE, POLITIKA, DEMOKRACIE

KDYŽ MŮŽEŠ VÍC, NEŽ CHCEŠ

Pamětníci si jistě vzpomenou na reklamní slogan energetického nápoje „Když chceš víc, než můžeš“, který před pár lety zaplavil billboardy. Po nedávné vládní „inventuře úspěchů“ lze nyní prohlásit, že v oblasti hospodaření státu je naše situace poněkud paradoxní. Za Evropou totiž v tempu reforem zaostáváme. A ani budoucí vládní „ambice“ snížit schodek mnoho optimismu nepřinášejí. Na druhou stranu na to máme – můžeme víc, než chceme.

POTENCIÁL BY BYL

Přestože se vlády od roku 2004 předhánějí s reformními rozpočty, každý z nich dopadl mnohem lépe, než vláda slíbila, plánovala či, řečeno trošku škarohlídsky, chtěla. Prostor pro ambiciózní reformy je tedy očividně širší, než jakákoli vláda zatím využila. Nebo ještě jedna parafráze: nikoli zdroje, ale potenciál zde je.

Tato nečekaně pozitivní čísla vláda vždy vzala z té lepší stránky a spíš než ke zvýšení ambice či vytyčení tvrdších cílů využila nad očekávání lepších výsledků k pletení vavřínů, na nichž se dobře spí.

České výsledky možná vypadají uspokojivě ve srovnání s minulostí (v roce 2003 jsme měli deficit 6,6 % HDP). Od té doby nás ale zaprvé předbíhá Evropa a zadruhé se naše plánované deficity drží kolem 3 %, přestože hospodářský růst je na rekordní úrovni.

Když se ekonomika sama zaslouží o nižší než naordinovaný deficit, na plány vlády v oblasti jeho snižování to nemá žádný vliv. I na příští rok se plánuje schodek ve výši 3 %, výsledek, jehož jsme dosáhli již v roce 2004…

EVROPA JE NA CESTĚ…

Přede dvěma lety jsem psal článek o tom, jak má Evropa, a dokonce i eurozóna, problémy s dodržováním vlastních maastrichtských kritérií – dokonce větší než samotné kandidátské země. A to hlavně v oblasti (ne)vyrovnaného hospodaření politiků. Z patnácti původních zemí EU jich celá třetina překročila povolenou tříprocentní rychlost zadlužování. Sedm západních ekonomik mělo v roce 2005 vyšší dluh než povolených 60 % HDP. V té době na tom s hospodařením byly kandidátské země, které se o euro snažily, výrazně lépe než samotné země eurozóny.

Mezitím se však mnohé událo. Kolik zemí porušuje povolenou rychlost zadlužování dnes? Z východních zemí EU žádná. Za rok 2007 to zatím vypadá, že jediným hříšníkem celé evropské sedmadvacítky bude Maďarsko (Eurostat odhaduje schodek veřejných financí přes 6 %).

Průměrné celkové zadlužení zemí EU – se kterým se bojuje mnohem obtížněji – za dva roky rovněž kleslo. Evropa na svých hříších od roku 2005 výrazně zapracovala. Německá ekonomika během dvou let dosáhla téměř vyrovnaného rozpočtu. Portugalsko stáhlo deficit z 6 % na polovinu.

… MY NA MÍSTĚ

A Česká republika? Od roku 2004 se zadlužujeme zhruba stejným tempem. Navíc za pozitivnější výsledky, než jaké byly plánovány, vděčíme spíš lepšímu výběru daní než úsporám.

Že tento růst nebude trvat věčně, je po masáži zápornými čísly z USA nabíledni. Západní evropské státy toto období růstu využily a alespoň trošku snížily své deficity a dluhy. I zde se jistě dalo udělat více, rozpočty by v těchto dobách měly být přebytkové, ale i tento pokrok hravě zastiňuje naše výsledky posledních let. Na rozdíl od evropského průměru totiž český celkový dluh neklesá, ale zůstává na úrovni roku 2003. Ani na příští roky nám Eurostat nevěští pokles.

V ještě horším světle se však české výsledky jeví, pokud vezmeme v potaz dynamiku ekonomického růstu. Ekonomové za tímto účelem používají takzvaný cyklicky očištěný deficit. Tedy modelovou představu „nároku“ ekonomiky na deficit vzhledem k tomu, v jakém stadiu hospodářského růstu (nebo poklesu) se nalézá. Zde je výše našeho zadlužování již skutečně neoprávněně vysoká. Vzhledem k plánům na rok 2008 totiž dosahujeme druhého nejmizernějšího výsledku ze všech zemí Evropské unie. Dle předpovědi Eurostatu se o toto nelichotivé druhé místo hned za Maďarskem dělíme s Rumunskem. Maďarsko však zažívá své nejhorší novodobé časy, kdežto my nejlepší.

LÉPE A USILOVNĚJI

Vláda si udělala malou veřejnou inventuru toho, co se jí povedlo a co nikoli. Je dobře, že provedla první výkop a předložila účty veřejnosti. Je dobře, že mnohé reformy skutečně započala a pustila se občas i do těch méně populárních (poplatky). Jenže, jak je vidět, na oslnivé výsledky si zatím ještě budeme muset počkat.

A to i v laskavém srovnání s evropským průměrem, natož se skutečnými reformními šampiony, jako je Slovensko. Můžeme rychleji snižovat deficit, můžeme snižovat dluh, můžeme rychleji přijmout euro – můžeme, ale nechceme.

20. 3. 2008

NÁŠ SVĚT: MEZI VÝCHODEM A ZÁPADEM

PROČ STAVÍME LETIŠTĚ MNOHEM POMALEJI NEŽ ČÍŇANÉ?

Máme se bát Číny? To je otázka, kterou si klade celý západní svět. Čína v poslední době pravidelně plní západní noviny palcovými titulky zejména ze čtyř důvodů: neuvěřitelný ekonomický výkon, chystaná olympiáda, Tibet a zdražování zdrojů. Kvazi totalitní obří stát, který se ekonomicky vzmáhá, má prazvláštní zahraniční politiku, jinou kulturu a nesnesitelně šikovnou a levnou pracovní sílu – to je kombinace, s níž si nevíme rady. Nikdo.

DVAKRÁT BOHATÝ ČÍŇAN

Na první pohled se zdá, že nás Čína ohrožuje: svými levnými výrobky válcuje mnohé sektory, v nichž tradičně vynikala západní ekonomika. Vývoz Číny dlouhodobě roste o pětinu ročně. V jednoduchém dolarovém vyjádření je průměrný Číňan dvakrát bohatší než před pouhými pěti lety.

Obyvatel Číny si dnes může užívat jen 15 % bohatství průměrného Čecha, ale pokud bude růst Číny pokračovat stejným tempem i v dalších desetiletích, dosáhne východní velmoc naší současné úrovně bohatství ve druhé polovině dvacátých let. Tedy mnohem rychleji než za jednu generaci.

HLADOVÍ A ŽÍZNIVÍ

Hlad Číny po surovinách lze pocítit po celém světě. To vedlo týdeník The Economist k vydání speciální edice věnované těmto „novým kolonizátorům“. Přestože Čína tvoří pětinu světové populace, spotřebuje polovinu světových zásob hovězího masa, polovinu cementu a třetinu veškeré oceli. Čína dnes utrácí za ropu pětatřicetkrát více než v roce 1999. Čína bohatne a uspokojuje obří hlad ekonomiky, která se probouzí po dlouhém spánku pod diktátem komunistické ideologie.

Vrásky na čele by nám měl dělat i čínský způsob vládnutí na pomezí totality a čínská zahraniční politika. Jeden výmluvný – navíc ekonomický – příklad za všechny: Čína postavila svůj letištní terminál (největší na světě) za kratší dobu, něž jakou trvalo pouhé projednání londýnského pátého terminálu s veřejností. Demokratická a občansky otevřená společnost se rozhoupává, zatímco totalitní buldozer má čínské letiště dávno hotové. Náš systém je nesrovnatelně liberálnější a lepší, ale bohužel také neskonale pomalejší. Podobně je tomu s mezinárodní politikou. Čína buduje svou pozici a těží z obchodu s totalitními a embargovanými zeměmi, s nimiž se Západ (z čistě idealistických pohnutek) často raději vůbec nechce zaplétat.

BUDEME ROZBÍJET STROJE?

Na druhou stranu si musíme uvědomit, že z ekonomického hlediska je pro nás růst Číny dobrou zprávou – na levné čínské práci velice podstatně bohatneme i my. A naříkat, že kvůli levné konkurenci přicházíme o práci, je podobné jako skuhrat nad náhlým a neodvratným nástupem strojové výroby před dvěma sty let – kdy jsme se také báli prudkého zvýšení nezaměstnanosti.

ZÁZRAK KAPITALISMU

Krátkodobě k výpadkům jistě dojde, ale dlouhodobě se nám uvolní ruce k takové práci, která má vyšší přidanou hodnotu a je nezastupitelná (strojem nebo levnou silou například z Číny). Koneckonců celý zázrak tržního kapitalismu spočívá na tomto (jednoduchém, ale v praxi často zpochybňovaném) principu: že všichni nedělají vše, ale každý to, co umí nejlépe.

Právě díky realizaci zmíněné myšlenky otce ekonomie Adama Smithe, kterou David Ricardo rozvinul do mezinárodního kontextu, jsme za poslední dvě staletí zbohatli k nepoznání.

MNOHOBAREVNÁ ČÍNA

Paradoxně nám tedy bude ekonomicky lépe s bohatou, nikoli chudou Čínou. Chudší režimy mívají větší sklon k totalitě než ty bohaté, v nichž jsou cena, hodnota a kvalita lidského života mnohem více považovány a šlechtěny. Každý obchodník ví, že je lepší mít bohatého zákazníka či partnera, ne chudého. A větší konkurence zase zajišťuje efektivnější nakládání se (stále dražšími) surovinami.

I v otázce mezinárodní politiky se Čína (sice nehorázně pomalu, ale přesto) zbavuje jednobarevného odstínu: posílila mezinárodní jednotku OSN v Dárfúru o své vlastní vojáky a veřejně vyzvala barmskou vládu k větší demokratizaci (ať už to v čínském chápání znamená cokoli, je to bezprecedentní krok).

Chudé země Afriky a Latinské Ameriky zažívají, zejména díky čínské poptávce, nevídaný růst hospodářství, což jim dost možná pomáhá více než veškerá dosavadní mezinárodní intervence. Čína se mění (ekonomicky rychle, politicky pomaleji) a západní svět by měl stále vyvíjet tlak na otázky lidských práv.

VELKÁ ŠANCE EVROPY

Ale po ekonomické stránce pro nás Čína představuje mnohem více příležitost než hrozbu. Příležitost nestát na místě, rozloučit se s odvětvími, která obsluhujeme už po staletí, a věnovat se tomu, co my máme a Čína (zatím) ne: kvalitní, vzdělané, abstraktně přemýšlející, inovativní a demokratické společnosti, jež umí se svou ekonomikou poměrně rozumně zacházet.

3. 4. 2008

RE.KLAMA

O KRÁSNÉM TUNELU HANBY A REKLAMNÍM IDEÁLU DOBY

V cizině si vždy ze všeho nejdříve všímám reklam. O zemi leccos vypoví spíše sledování reklamních spotů – kam míří nesrovnatelně více peněz – než čtení vědeckých rozborů.

Reklama rychle prozrazuje místní ideály; to, čeho se lidé bojí, i to, co považují za úspěch. V obézní Americe je většina reklam o zaslíbené zemi krásných lidí s bílými zuby a vypracovanými břichy. V depresivní Evropě zase mnohé reklamy vystupují s ideálem šťastné rodiny; nebo jsou naopak sexuálně vyzývavé, pohodové a hravé.

Reklama není jen marketingovým trikem. Má v sobě něco hlubšího: je obrazem nebe naší doby.

JÁDRO, NEBO PERIFERIE?

Většina lidí považuje reklamu za odvrácenou stranu kapitalismu. Otravného komára, jehož bzučení není radno naslouchat a který parazituje na našich oblíbených časopisech či webových stránkách. Je tomu ovšem přesně naopak.

Právě reklama tvoří páteř soukromých médií. To elementy obsahu – filmy, seriály, zprávy či články – jsou jakýmsi druhořadým parazitem, nezřídka existujícím jenom díky reklamě. Jejich role je pouze zajistit reklamě požadovanou sledovanost.

Když minulý týden Prahu navštívil šéf Microsoftu, hovořilo se zejména o tom, zda koupí vyhledavač Yahoo! Goliáš (Microsoft) ztrácí půdu pod nohama. Aby dokázal konkurovat sílícímu Davidovi (Googlu), musí obsadit internetovou reklamu…

Před časem jsem uvažoval o abstraktnosti naší ekonomiky a úspěších Googlu, který svým uživatelům poskytuje velice drahé služby bezplatně – jen aby obsadil a udržel centrální pozici v internetové pavučině. Peníze inkasuje oklikou: neprodává sice své produkty, ale uživatele ano. Na rozdíl od klasických reklam, které zasahují jen hlavní proud, dodává Google agenturám přesně takového spotřebitele, kterého hledají. Loni vytěžil 40 % z více než 21 miliard dolarů, které se za on-line reklamu v USA utratí.

VYKAŠLAT SE NA PRŮMĚR

Čerstvé studie ukazují, že mnohem více peněz se dá vydělat na zužitkování okrajových, specifických požadavků než na prodeji normovaného zboží „průměrnému spotřebiteli“. Bonanza neleží kdesi uprostřed davu, ale lze ji nalézt na jeho okraji.

Dosáhnout do těchto koutů preferencí však zatím umí pořádně jen internet (časem to asi svede i digitální televize). Navíc většina masové produkce, zaměřené na průměrného spotřebitele, se již odstěhovala (nebo brzy odstěhuje) do Číny či jinam na Východ. U nás co nevidět zbude právě jen obsluha „okrajových částí“. I proto je o internet takový boj. Jedině on totiž dokáže spotřebitele na okraji pořádně nalézt a zužitkovat.

Reklama je úžasná věc. Přináší lepší výběr, silnější konkurenční boj a více informací. Bez reklamy by byl internet na zlomku své současné podoby. Díky reklamě dostáváme navíc plno věcí bezplatně: internetové portály, vyhledávače, televizní programy, rádia, a dokonce mnoho papírových novin. Bezplatně ovšem neznamená zdarma. Reklama totiž má svou daň, nikoli finanční, ale psychologickou.

BUĎTE JAKO BOHOVÉ

Procházeli jste někdy stanicí metra Můstek? Je tam taková novodobá síň hanby. Na chvátající, často nehezký a upocený dav smrtelníků shlíží v nadživotní velikosti polonahé, dokonale retušované krásky a krasavci – spoře odění do jakýchsi karibských kousků pohodového textilu.

I nadprůměrně pohledná a psychicky vyrovnaná žena či muž musí z těchto novodobých bohů chytit – přinejmenším podvědomě – lehkou depresi. Šaty od dané firmy si sice můžu koupit snadno, karibské tvary již nikoli. A aby to nebylo nespravedlivé, bohové krásy zase trpí depresemi v jiných oblastech. Reklama prostě postuluje: buďte jako tito bohové. A že reklamě nikdo nevěří? Přesto ovlivňuje náš život více, než si připouštíme.

ILUZE, IDEÁLY A NEBE

Ideály je však nutné mít, i když třeba jen v iluzorní podobě. Každá společnost žije podle toho, jak dokáže ekonomicky, politicky a kulturně zapřáhnout ty ideály, které má.

Kapitalismus funguje lépe než socialismus ve velké míře i díky tomu, že jeho ideály vypadají realističtěji a uskutečnitelněji. Má to však svou cenu. Snaha o uskutečnění ideálů nás sice bičuje k vyšším a vyšším výkonům, ale hrozí přitom předávkování všudypřítomným kýčem, kterému se téměř nelze bránit.

Než se dáme do plného sprintu, stálo by za to prohlédnout si zevrubně vlastní nebe…

29. 5. 2008

DIGITALIZACE, NÁŠ NOVÝ HABITAT

CO ČEKÁ NÁS, AKCELEROVANÉ NOMÁDY MODERNÍHO VĚKU

Rád pozoruji davy novodobých nomádů. Těch, kteří si s sebou nosí jen to nejnutnější. Majetek nechávají doma, takže při zběžném pohledu jsou si všichni víceméně rovni – chudí i bohatí. Při letištních prohlídkách jsou často zouváni, takže představa bosých poutníků je téměř dokonalá…

Právě v průběhu tohoto měsíce bude zaregistrován mobilní telefon s pořadovým číslem 3,3 miliardy. Jinými slovy, polovina lidstva bude od tohoto měsíce vlastnit SIM kartu. V Česku už ji má prakticky každý. Ale ještě před deseti lety jsme „čekávali u telefonu“. A také jsme si ještě před deseti lety psali dopisy, na které se lepily známky, a trvalo několik dní, než dorazily do či ze zahraničí.

MOBILITA NADE VŠE

Pojem nomád dnes evokuje představu kočovného kmene beduínů – velké rodiny pastevců, kterou živí relativně primitivní způsob hospodaření. To je ale pouze jedna z možných podob. Zdá se totiž, že nomádství, které stálo na samém začátku naší kultury, čeká i na jejím vrcholu.

Hebrejský národ – kolébka naší civilizace – byl původně kočovným kmenem, jenž neměl krále ani hranice. Neměl žádné trvalé stanoviště; přesouval se tam, kde právě byla vhodná pastva nebo úroda. Žil ve stanech a jediné jeho vlastnictví bylo to, které si lidé mohli odnést na zádech mezčích či svých. Jednou z nejváženějších hodnot této společnosti byla odvaha rychle se sebrat a jít do neznáma. Dnešními slovy: mobilita nade vše.

ČESKO JABLEČNÉ

Po oklice trvající tisíce let se dnes k tomuto způsobu života vracíme. Geografická poloha téměř ztratila smysl, čas a prostor zkolabovaly v drtivé většině oblastí. Komunikovat s kýmkoli (nebo pro kohokoli odvádět většinu kancelářské práce) lze prakticky z libovolného koutu světa. Globalizace je laskavá a štědrá k těm, kteří se dokážou bez zábran přemisťovat z jednoho místa na druhé, kteří jsou neustále připojeni a nevážou se na pevná místa. Biti jsou naopak ti, kteří se neumějí nebo nemohou učit novým věcem, lpí na místě a nejsou schopni nebo ochotni být k dispozici téměř 24 hodin denně. I světovou ekonomiku v posledních dekádách táhne právě (hyper)mezinárodní obchod. Ten, v jehož rámci v Česku často neseženete česká jablka, protože ta polská jsou pro prodejce o pár haléřů výhodnější.

Naše hospodářství je dnes většinově založeno na službách, stejně jako v případě ostatních vyspělých ekonomik. Více než dvě třetiny našeho současného bohatství tedy vytváříme jinak než výrobou materiálních věcí. Věštím proto, že postupně budou ztrácet smysl slova jako kancelář nebo sousloví pevná pracovní doba. Předpokládám také, že venkov zažije renesanci. To proto, že lidé budou moci místo dojíždění pracovat z chalupy.

Hranice států budou dále ztrácet smysl (v zemích eurozóny o sobě už dnes dávají vědět pouze tím, že mobil přejde na roaming), podobně jako stále více ztrácí smysl role národních států. A s nimi i politiků. Ti, kteří si to neuvědomili, mohou sice ještě chvíli vypadat jako hrdinní bojovníci za národní zájmy. Ale brzy už budou připomínat spíše bojovníky s větrnými mlýny.

Do popředí se ovšem bude dostávat mikropolitika regionální a municipální. Ta, jež je u nás ze záhadných důvodů dlouhodobě přehlížena. Spolu s tím lze očekávat změny v systému zdanění. Klesají a budou klesat tradiční přímé daně, a to zejména firem. Důvod je jednoduchý: firma státu může jednoduše „utéct“, přestěhovat se jinam. Je totiž ve srovnání se státem nekonečně mobilnější.

V budoucnu tedy můžeme očekávat přesun k nepřímým daním, zejména DPH a spotřební dani. Spotřeba totiž neuteče. A navíc se dá penalizovat podle „škodlivosti“ (výška daně dle obsahu cukru, tuku nebo škodlivin). Koneckonců i pojištění vozidel se dá převést do spotřební daně za palivo, je to spravedlivější a elegantnější: kdo víc najede, ať víc platí na pojištění.

KREATIVNÍ A SVOBODNÍ

Nomádský život je svobodnější, kreativnější a ve výsledku i lidštější. Pokud se s touto svobodou člověk naučí pracovat, bude mít více času na rodinu, přátele i svou práci. Nabízí se však otázka, zda jsme se při tak rychlém tempu změny s touto svobodou již naučili zacházet.

12. 6. 2008

IDEOLOGIE, POLITIKA, DEMOKRACIE

O NEOMEZENOSTI ANEB STÁVKOVÉ POZASTAVENÍ

Přijde podřízený za šéfem a řekne: „Chci přidat.“ Nadřízený se na něj překvapeně podívá: „No tak přidejte!“ Nemyslím, že by lékaři či dopravci flinkali své řemeslo, ale zanedbávají věci kolem, jako by se jich netýkaly.

Jenže ony se jich týkají. Možná víc, než si uvědomují. A když je za ně začne řešit stát, jde se do stávek. Medicína není jen otázkou schopnosti léčit, ale i schopnosti dělat to ekonomicky. Pokud si odborníci své okolí nebudou hlídat sami, nesmí se divit, když přijde (třeba necitlivý) zákrok shora.

ZA REFORMY DO ULIC

Pojďme stávkovat za reformy a proti zadlužování státu. Kdyby se šetřilo na černých dírách, jistě by bylo více peněz na platy. I to je přece stěžejní zodpovědnost lidí: starat se o okolí, které je živí, a klidně i stávkovat proti nesrovnalostem!

Kolik stávek lékařů a zdravotníků bylo proti špatnému hospodaření nemocnic? Proti „šméčkovým“ výběrovým řízením? Kde byli zaměstnanci a odboráři, když viděli korupci nadřízených?

Za poslední roky jsme zbohatli, až z toho jde hlava kolem. Restaurace jsou plné, hyper-super-mega-markety a přilehlá rašeliniště spotřeby rostou u každého většího města. Jsme jednou z nejvíce rovnostářských zemí OECD a zažíváme takový růst bohatství, až z něj na nás jdou závratě: jak jinak si vysvětlit, že je u nás velká část zboží dražší než na Západě? Člověk, který rychle bohatne, nehledí tolik na cenu jako člověk na bohatství zvyklý.

Hitem doby je Neomezenost. Prostorová, časová, finanční, myšlenková. Tak velká je její síla, že v Americe si i střední vrstvy pořizují extra garážní prostory na harampádí, které jim patří, ale do jejich rozlehlých domů se už nevejde.

Sartre kdysi řekl, že jsme odsouzeni ke svobodě. A pokud absolutní moc korumpuje absolutně, pak absolutní svoboda odsuzuje absolutně. Do kterého dortu dříve kousnout? Jak reformovat národ, který si myslí, že vlastně nemá problém a jeho právem je stále rostoucí blahobyt? Jistě, je chybou vlády, že své reformy postavila na jednoduchém účetnictví, navíc zcela v duchu Neomezenosti pod heslem „každý vydělá“.

Vláda očividně potřebuje více elánu, vždyť ani svým vlastním reformám moc nefandí. Dostala, o co si koledovala: za fádní reformy fádní stávka.

VEJCE Z MINULÉHO STOLETÍ

Stávky jsou tak trochu přežitkem minulého století. Od odborů by bylo mnohem rozumnější, kdyby se zaměřily na jinou strategii. Zrovna ony by přece ve svých odvětvích mohly hrát modernější roli hlídacího psa efektivity a protikorupce a přicházet s návrhy na reformní změny. Ať odbory více řeší vlastní podnik, kterému rozumějí a dokážou tam pomoci – a méně se míchají do makropolitiky.

Proč odbory nechrání ty, kteří pískají na poplach, když u nadřízených vidí faul? Taková role se u nás nenosí, přestože na Západě jsou podobní „whistle-blowers“ vysoce ceněni a chráněni.

Máme to u nás vůbec zvláštní situaci: do velké politiky se všichni pleteme hrozně rádi, ale věci na regionální či komunální úrovni necháváme ležet ladem.

Připomíná to Werichovo rozdělení rolí v domácnosti: muž u piva za večer vyřeší vztahy Číny a Barmy a nad titěrnými detaily rodinného rozpočtu mávne rukou. Pak se ale nesmí divit, že Čína jeho nápady nevyslyší. A žádný vliv nakonec nebude mít ani na běh vlastní domácnosti.

26. 6. 2008

NÁŠ SVĚT: MEZI VÝCHODEM A ZÁPADEM

BARACK OBAMA ANEB NOVÝ ÚDĚL PRO AMERICKÝ (K)LID

V Americe vyhrála levice, řekneme a zapomínáme přitom na fakt, že i ta nejlevicovější americká levice je pravicovější než nejpravicovější česká pravice.

Postavte program Baracka Obamy vedle „drsného“ hospodářského programu naší nejpravicovější strany a české účastníky zájezdu zaručeně popadne závrať. To je potřeba říci, než se rozvášní debata o levici ve Spojených státech. Ano, evropské a americké systémy se těžko srovnávají, přesto se o něco podobného pokusme. Snad nám to pomůže pochopit, jaké změny nás teď čekají.

OBDIV PŘES ATLANTIK

Pro Američany jsou mnohé jevy, na něž jsme zvyklí v Evropě, naprosto neuvěřitelné. A platí to i naopak.

Může to znít humorně, ale když jsem během stipendijního pobytu povídal americkým studentům o českém bezplatném školství a hádkách kolem symbolických poplatků za zdravotní péči, domnívali se, že si z nich dělám legraci. Když jsem přihodil zmínky o laciné a všudypřítomné hromadné dopravě, zdravotním pojištění pro všechny a státem zajištěných důchodech, mnoho studentů se zasnilo, jako bych jim vyprávěl pohádku.

V Americe na kvalitní vzdělání svých dětí šetří rodiče od jejich narození (u nás neprošlo ani symbolické školné). Zdravotní pojištění je dobrovolné (o čemž u nás neuvažuje nikdo!), takže desítky milionů lidí může úraz zadlužit na celý život. Na důchod si také šetří každý sám.

Na univerzitách východního pobřeží jsem se tedy překvapivě často setkával s obdivem k Evropě. Jako Evropana mne to pokaždé zaskočilo, protože osobně chovám obdiv právě opačným směrem. Americké reformy jdou evropskou cestou, ty evropské zase následují USA.

ÚČASTNÍCI VLASTNÍHO ZÁJEZDU

A teď slíbené srovnání. Začněme třeba u daní. České daňové břemeno je o osm a půl procentního bodu vyšší než americké. V USA stát vybere na daních 28,2 % HDP, u nás 36,7 %. V Americe se tedy na stát pracuje pomyslných 102 dní v roce, u nás o měsíc déle. Jenže podobné poměřování není tak jednoduché. Už jen fakt, že v Evropě máme téměř o měsíc delší dovolenou než v USA, s jednoduchým porovnáním zahýbe.

Zadruhé statistika nesrovnává stejné veličiny. Vezměme si například zdravotní pojištění. U nás je daní, ve Spojených státech nikoli. Průměrné zdravotní pojištění stojí Američana měsíčně téměř 400 dolarů na dospělého člověka, což je zhruba 13 % průměrného příjmu. Shodou okolností je to skoro stejná výše jako u nás (povinných 13,5 % hrubého příjmu). Tato částka se do výše daně v poměru k HDP nezapočítává. Američan tedy za zdravotní péči v průměru zaplatí nakonec podobně jako Čech, ale protože má svobodu volby, u které instituce (a zda vůbec!) si dané pojištění zaplatí, není to započítáno do daňové zátěže.

Podobné je to se vzděláním, dopravou (výdaje na veřejnou dopravu jsou ve Spojených státech mnohem nižší a Američané více jezdí auty) a důchody. Celkem vzato jsou tedy daně v USA sice nižší, ale občané za ně také mnohem méně dostávají.

Vlastně by se to dalo přirovnat k placeným zájezdům. Evropské jsou spíše all inclusive – vy předem zaplatíte a stát vybere všem stejný jídelníček, vymyslí, kam se pojede za zábavou, a objedná společný autobus. Řekněme na sedmou ranní. Žádné další výdaje, ale ani nějak velká svoboda vás však nečekají. Americký zájezd je spíše na rovině individuální výpravy: vyberete si vlastní jídlo i program. Obojí má něco do sebe, každý jsme si zvykli na trochu odlišné podmínky.

PROSTĚ JINÁ KULTURA

V Americe si místní chodí v sobotu sami uklízet veřejné parky – jako součást procházky. U nás úklid obstarává město či stát. Další logický krůček k objasnění toho, proč „trpíme“ vyššími daněmi. Na mnoha lavičkách v amerických parcích je měděná destička se jménem donátora. Nás něco podobného ani nenapadne a čekáme, přešlapujíce kolem, až to zaplatí, zorganizuje a udělá stát. Prostě jiná kultura.

Bude Obamova hospodářská, reformní či mezinárodní politika radikálně jiná? Nebude. Bude zřejmě – a to ve všech výše zmíněných ohledech – více evropská, více komunikativní. Ale každopádně zůstane pravicovější než nejpravicovější evropské návrhy.

LEVÁ, PRAVÁ

V politice – což je asi smutné poučení z našich vlastních nedávných voleb – se komunikace podílí na úspěchu mnohem větším dílem než samotné činy.

Barack Obama zvažuje, že by ve vládě nabídl pozice i svým protivníkům. To je v Čechách, kde se politika bere jen a pouze jako mocenské a silové přetahování, věc neslýchaná. Zde se k vládním reformám, které se dotýkají všech, většinou nepřizvou ani nezávislí experti, natož zástupci opozice.

Koneckonců i poslední kroky Bushovy administrativy při pomoci finančnímu sektoru jsou dostatečným důkazem, že americká pravicová vláda vyčerpala všechny tradiční návody vlád levicových. Tak jaképak hraní si na učebnicové hrdiny. Amerika nám ukazuje, že stranická politika musí být podřízena zájmům státu, nikoli naopak.

6. 11. 2008

IDEOLOGIE, POLITIKA, DEMOKRACIE

O POLITICKÉM RASISMU ANEB O VÁLCE STRANICKÝCH BAREV

Podobně jako si navzájem konkurují firmy, činí tak i politické strany. Přesto Barack Obama do svého vládního týmu zve přímé politické konkurenty. Dokážete si představit, že by se něco takového stalo u nás? Proč je podobná věc v Čechách nemožná? Protože stále trpíme politickým rasismem.

TŘÍBENÍ A STÍN

Více než na obsahu a kvalitě myšlenky tady záleží na politické barvě navrhovatele. Spolupráce s jinými a diskuse jsou u nás považovány za slabost a politici se k nim přiklánějí jen v případech krajní nouze.

V Bibli se píše, že železo ostří železo – podobně názor ostří názor. Sokrates si pro tříbení svých myšlenek vybíral ty nejsilnější a nejschopnější oponenty, kterých si zároveň nesmírně vážil. Platon věřil, že poznání či pokrok mohou nastat jen v dialogu – vnitřním či veřejném –, a na tomto principu také zakládal svou dialektickou metodu, která je respektována dodnes. Tomáš Akvinský zase často argumenty svých protivníků popsal lépe, než byli schopni oni sami.

Pokud člověk vyhledává pouze lidi se stejným názorem a vírou, udělá lépe, bude-li se soustředit jen na svůj stín: ten mu totiž vždy přitaká nejochotněji. Vždyť ani v osobním životě nechceme mít za nejbližšího člověka někoho, kdo ve všem přikyvuje.

ZA KOLÁČ ČÍM DÁL VĚTŠÍ

Řekl jsem, že si firmy navzájem konkurují. Slovo navzájem je důležité. I soupeřícím firmám jde o společný prospěch oboru – konkurencí svůj trh vylepšují a to tak, aby se onen pomyslný společný koláč, o nějž zápasí, zvětšoval, a nikoli naopak. Nekalá konkurence a příliš mnoho vzájemného ničení totiž onen koláč zmenšují.

Pro příklady nemusíme chodit do Ameriky, stačí se podívat na Slovensko. Strany, které byly v opozici, jsou dnes ve vládě a naopak. Došlo k dokonalému prohození moci. Přesto současná slovenská hospodářská politika na předešlý směr navazuje mnohem více, než je tomu v Čechách, kde si role vláda – opozice prohodily jen dvě hlavní strany. Zbývající koaliční partneři buď byli ve vládě minulé, nebo pro svou novost předtím vůbec nebyli v parlamentu. U nás se však na práci předchozího kabinetu nesmí navázat snad vůbec v ničem. Současný Bushův tým nyní školí tým jeho nástupce Obamy a předává jim své zkušenosti a poznatky. Protože volby přece skončily a teď jde o víc než o politiku – jde o státnost. V českém kontextu, zdá se, si politici v kancelářích nejraději nechávají, pokud možno, časované bomby.

Proč se v důchodové reformě nenavázalo na práci multistranické Bezděkovy komise, kterou ustavila Špidlova vláda? Proč se zbytečně rušil termín zavedení eura, s nímž všichni – podniky, domácnosti i Česká národní banka – počítali? Proč se v reformě zdravotnictví nenavázalo na mravenčí práci Světové banky, která za tímto účelem shromáždila odborníky z širokého politického a expertního spektra a došla ve své bílé knize k velice podobným závěrům jako současná vláda?

Jde přece o kvalitu myšlenek a odvedené práce, nikoli o barvu…

MLUVTE SPOLU

Ať spolu strany soupeří v tom, kdo dokáže získat lepší odborníky a lepší nápady a kdo dokáže kvalitou myšlenky přesvědčit (ano, přesvědčit, nikoli převálcovat) ostatní účastníky, kterým přece má jít o věc, ne o prosazení svého.

Dialog je konstruktivní, hádky do krve ničivé. A u nás máme tolik nevyužitého, arogantně zahozeného prostoru pro spolupráci a dialog, až to bolí. Ať se strany přou o výši daní, ta se dá měnit beze všeho po každých volbách, ale ať probůh spolupracují na dlouhodobých reformách, které měnit každé čtyři roky prostě nelze.

Tedy lze, ale koláč bude po každé nesystémové změně menší a menší. Vrcholným paradoxem pak je, že všechny důležité strany přiznávají nutnost s těmito hlubinnými reformami něco dělat.

TA INSPIRUJÍCÍ SÍLA AMERIKY

Pokud se vláda (jakákoli) uzavře dialogu, žádná pořádná reforma nebude mít delšího trvání. Ani nejmocnější muž světa, americký prezident, si nemůže dovolit dělat věci po svém a ignorovat názor jiných. I nejmocnější země světa musí hledat spojence, kteří mají v lecčem odlišný názor.

Síla nejsilnější velmoci – Spojených států – je v dialogu, multikulturalismu, přijímání, včleňování a zahrnování jinakosti. Politika se má totiž dělat pro všechny, ne pro politiky.

Nemylme se, ani my v pohrdlivém politickém rasismu sílu nikdy nenalezneme.

4. 12. 2008

SOCIOLOGIE A VZDĚLÁVÁNÍ, LIDSKÉ ZDROJE

CO S VÁNOCI? ANEB O EKONOMIZACI

S Vánoci je potíž. Pro současnou civilizaci představují velký problém. Už hezkou řádku let jsem nikoho neslyšel říkat, že by se na ně těšil.

Jednak si dospělí mezi sebou většinou nemají co dávat, protože všichni mají (víceméně) všechno. Také neumíme odpočívat, takže si svátky raději měníme v honičku. Třetím stresovým faktorem je pro mnohé představa koncentrovaného rodinného večera. Kolik rodin se může pochlubit funkčními vztahy a alespoň základním vzájemným respektem, neřkuli láskou? A konečně, Vánoce nás nebaví, protože jim nerozumíme.

Kouzlo Ježíška jako infantilního dárkonoše funguje jen na malé děti a na Ježíše jako Spasitele nebo alespoň klíčovou postavu západních dějin si vzpomene málokdo. Před pár dny jsem diskutoval se studenty FAMU. Zhruba v polovině se přihlásila jedna studentka s pěknou poznámkou: jak vás tak poslouchám, trpí naše doba dvěma velkými hříchy – obžerstvím a porušováním příkazu světit den odpočinku.

Lidé v současném období krize vzhlížejí k ekonomům a očekávají od nich recept, jak napravit, co je zlé. Čekají od nich lék nebo alespoň léčebný postup. Nechtějí toho po nich ale trochu moc? Pokud lidé volají po celospolečenské změně, pak ji určitě nemohou iniciovat pouze ekonomové. Svému hlasu by měli dát zaznít i jiní: kde jsou filozofové, kde kněží, kde sociologové, kde mudrci a umělci? Dnešní krize má přece i civilizační rozměr – její podstata je zkrátka širší a hlubší než jen ekonomická!

Ano, ekonomové v této krizi také hrají svou roli a nesou svůj díl odpovědnosti. Totální ekonomizace celé krize a všeho, co s ní souvisí, by ale byla hrubou chybou. Řešení možná spočívá právě v tom, že si uvědomíme a připustíme celou šíři a hloubku jejího charakteru.

Jak to souvisí s Vánoci? Tak, že ani ony nejsou ekonomickým svátkem, ba mají být jeho opakem. Lidé se mají vzájemně obdarovávat, nikoli věci směňovat či prodávat. Lidé nemají pracovat, ale odpočívat. To, že děláme pravý opak a ekonomizujeme Vánoce, je stigmatem naší doby.

18. 12. 2008

IDEOLOGIE, POLITIKA, DEMOKRACIE

KDYŽ JE KRIZÍ MÁLO ANEB TAKY MÁTE RÁDI PÁDY VLÁDY?

Měl jsem připravený článek otom, jak se českému předsednictví EU navzdory všem negativním očekáváním celkem daří. Zvládli jsme plynovou krizi, krizi vGaze, postavili se krizi hospodářské. Podařil se idiplomatický majstrštyk vpodobě návštěvy Baracka Obamy vPraze… Jenže sami sebe jsme nakonec neustáli. Kevšem těm krizím jsme přidali ještě vlastní– politickou.

PANUJE-LI DOBRÉ POČASÍ

Kdyby vláda padla zanormálního počasí, nikdo vzahraničí by si toho pravděpodobně příliš nevšímal. Ajá bych nepsal tento komentář. Jenže normální počasí není. Svět je vočekávání špatných zpráv atahle se každému docelkového příběhu hodí: hospodářská krize si vyžádala pád další vlády, zaznělo včera vevysílání BBC. Hlavní zpráva nawebu Financial Times hlásá: česká vláda padla kvůli krizi. Měli jsme šanci ukázat se celému světu, pozornost médií je zaměřena nanás… apříležitosti jsme využili vskutku brilantně. Je to něco jako gól dovlastní branky.

Oslabením zareagovala nejen česká koruna, ale ijiné měny vregionu. Koruna oslabila nejvíce, o0,8% (vnormálních časech koruně trvalo rok, než posílila o2–3%). Panuje-li dobré počasí, ekonomika se bez vlády obejde. Obrací-li se ale podniky pocelém světě kvládám sprosíkem aslzou nakrajíčku, není zrovna moudré měnit kapitána.

PODOMÁCKU VYROBENÁ KRIZE

JE LIBO OŘÍŠEK?

26.3. 2009