Tomáš Sedláček

Druhá

derivace

touhy

Člověk duše-vnější

Úvahy nad (ne)končícími otázkami

65. pole

© Tomáš Sedláček, 2018

© 65. pole, 2018

Photo © Matěj Dereck Hard, 2018

ISBN 978-80-88268-12-3 (tisk)

ISBN 978-80-88268-17-8 (EPUB)

ISBN 978-80-88268-18-5 (MOBI)

OBSAH

Slovo nakladatele

Praktická filozofie Tomáše Sedláčka (předmluva Václava Bělohradského)

EKONOMIE A TEORIE

O kocovině, regulaci a hrozbě tržních monster

Bankrot bankrotu

O třech Gráciích

Intelektuální stop stav aneb Ekonomické retro

O démonologii, zombie bankách a cestách z krize

Spor o ekonomii aneb Sedláček se mýlí ve všem

Úpadek aneb Zač by ekonomové měli držet hladovku

Modely a modelky aneb O modlách

Co dělat, když homo economicus nefunguje

O adventu, penězích a Daru

Uctívači peněz aneb O důvěře

Ekonomové, proroci moderního věku

Krizí k ekonomice ryzí? aneb O sebeočistném mechanismu

Musí být egoismus nemorální?

Animal spirits a racionalita: strach z obojího

Předobrazy neviditelné ruky trhu a souboj dobra se zlem

Ohromné maličkosti aneb Mystika ekonomie

Jak (od)naučit studenty ekonomie myslet

Vánoční urážka penězi

Ekonomie ctnostná i cynická

Co jsou peníze aneb Filozofie peněz

O mezích a neviditelné ruce super-trhu

Za vším hledej peníze aneb Marxovy výčitky

Ekonomika jako maniodepresivní pacient

Mono-kulti-ismus, bohatství národů a kapital-ismus

Zombie a duchové aneb Ekonomie a etika

Steve Jobs a kritika milovaného kapitalismu

Nano- a megacelky aneb Kolaps pravidel trhu

Zuřivý býk jako symbol trhu?

Konec jedné velké diskuse: podporovat ekonomiku dluhy už nejde

O nepochopení úroku

Dva opilci aneb Trh versus stát

Bezradní v Davosu aneb Co s kapitalismem?

Tautologie (ne)přirozeného výběru

Jak se v ekonomii z předpokladů stává víra

Bezpeněžní ekonomika

Neorchestrovaný orchestrátor aneb Co říkají trhy?

Dekonstrukce ekonomické imaginace

Zdroje růstu? My sami

Restart ekonomiky a léto milosti

Věřit jako ekonom

Pokušení devalvace a ekonomické t(r)iky

Marx and Spenders

Dobře utajená cena oběda zadarmo

Tele a komunikace aneb Kde je trh neefektivní

Chvála sudího a pravidel hry

Nadávání do krav aneb Duchové Evropy a kapitalismu

Vztahy, trhy a my

Daň: když chceš víc, než chceš

O tržním populismu

Racionalita, nebo naivita?

Růst jako Japonec! aneb Karóši, smrt z přepracování

Kdyby peněz nebylo aneb Nano- a metaekonomie

Až přijde doba post-ekonomická

Existuje ideologicky neutrální prostor?

Kde je můj bližní?

Spontánní kolektivismus uvnitř kapitalismu

Ekonomie pro Popelku - Cinderella Economy

Kdo chce být milionářem?

FILOZOFIE A ETIKA

Nedostatek nedostatku aneb Novoroční rozjímání

Rozum a cit aneb O tom, jak se přinutit něco chtít

Kde je a kde není vidět

Když výběr je tak velký, až si nevyberete

Čím víc toho máš, tím jsi…

Člověk a číslo aneb O něčem je lepší mlčet

Existenciální vykloubenost aneb znárodnění duše

Smí být filozofie praktická?

Prokletí metastáze aneb Největší nepřítel dobra není zlo

Komplexní banalita zla

Obhajoba otazníků

Sázky nás dostihly

Telos ekonomie, „42" aneb Smysl smyslu

Vyplácí se dobro?

O smažení vajíček na tužce čili o smyslu ekonomiky

Postmoderna zašla příliš daleko?

Člověk je duše-vnější

Morální automaton: duše-vnější a jedno-duchý

UMĚNÍ: O HODNOTÁCH A CENÁCH

Ostrovy hudby v oceánu efektivity

Dva světy aneb O vědě a životě

Superhrdina, mesiáš a politický úděl

O hodnotě a ceně

(Ne)smysl života a „42"

Hříchy rozumu a hříchy emocí

Kdyby tisíc klarinetů…

Život je tam, kde je zakázáno žít

Inter arma mluví múzy

Hodnoty a matematika

Sen snů aneb Sny, (ne)věda a ideologie

Malá obhajoba konkurence aneb StarDance

Jsme jako Evropané závislí (na ekonomice)?

V praxi to funguje, v teorii ne

Vesmír a komunikace s cizí inteligencí

Dávat a prodávat aneb Děkuji, není zač

Krize hodnot, jasnost cen

Zmítání Evropy

Pozdní stadium nebezpečné civilizace typu nula

Umělec jako umělotvorec

Kdy přijde přechod politiky z typu 0 na typ 1?

Nalezeno v překladu

O roli diváka v Theatru mundi

Volby, gravitační vlny a naděje lidstva

O gravitaci neužitečného a prospěšného

Hawk-King: osvobozená duše

TEOLOGIE, VĚDA A VÍRA

Doba d(l)uhová a křesťanská symbolika v ekonomice

Vánoce aneb Když se ateista těší na Ježíška

Můžeme rozlišovat víru na více a méně moderní?

Na co se ateista nikdy nesmí ptát

O pokušení, kterému nelze odolat

Obsluhování hříchů

Fetišizace ekonomiky a fetiš farizejů

Naše přirozené nepřirozenosti

…a uveď nás v pokušení

Odpouštět: přehrady, dluhy, hříchy

Strach je výsledkem víry, nikoli naopak

Víra jako hořčice a systém jako guláš

Co se nebe týče aneb O nudném Supermanovi

Jobovy rány aneb Bezho(dno)tovostní ekonomika?

…a každý pokrm se jim hnusil

O nemožnosti dokonalého světa

Marnotratný syn, autenticita a odcizení

Apple, jablko ze stromu dobrého i zlého

Bůh masakru

Druhá derivace touhy

Labyrint srdce a ráj světa

Obecná teorie aneb Bůh (ne)hraje v kostky!

Miluj bližního svého

Poslední večeře a naše makrozázraky

Ekonomizace světa aneb Přiznejme si své chrámy

Křesťanství versus satanismus

Radikalita dobra a banalita zla

O absurditě dobra a Bohu, jehož nelze urazit

PSYCHOLOGIE TOUHY

Saturnin a nekončící saturace našich nekonečností

O běhu kulhavého poutníka aneb O odmítání léků

Muka těch, které nelze uspokojit aneb O spočinutí

Jedenácté přikázání: nezastavíš se!

O soutěži krásy a psychologii akciových trhů

Pandora a Eva aneb O touze, která nás ničí

Sen nikdy nespí aneb Bajaja v nás

Po krk v pokroku

Člověk jako přirozeně nepřirozený Avatar

Sčítání (k)lidu aneb Jak děláme, co nechceme

Z loutkáře loutkou

Pozitivní trauma

Když sranda přestává být srandou aneb Malá velká ryba

Iracionalita na cestách

Proč mají složití lidé složitý život?

Defetišizace

Problémy dobrého bydla

Ekonomie na Freudově pohovce

Mým touhám

Život v neustálém předklonu

Mind the gap aneb O našich hlubokých trhlinách

Člověk touhy zbavený

Braní hraní vážně

Ach, o touhách!

MÝTY

Jsem opti(málně) mystický

Polykratův komplex

Mýty v čase cholery

Neschopnost umřít a Kronův komplex

Devil May Cry, realita a Google brýle

Útlak zdola aneb Malá velká fantazie aneb Podvědomá mýtotvorba

Lilith a symbo-lidská nerovnost

Duchové ekonomie aneb Zombie, strašidla a my

Ekonomická analýza nebe(zpečné)

Čínské peklo, čínské nebe

Věda jako trickster aneb Zrod abstrakce

#metoo aneb O Lilith a ženách mýtů

O autorovi

SLOVO NAKLADATELE

Tomáše Sedláčka jsem potkal jednoho zimního rána před mnoha lety. Přijel zasněženou Prahou na kole a hned po pár úvodních větách začal vyprávět o Gilgamešovi a jeho divokém kamarádovi Enkiduovi, na které v lese číhá zlý Chuvava. Jeho myšlenky létaly rychle a všemožnými směry. Bavili jsme se skvěle. Myslím, že kdyby tu scénu viděl autor tohoto nejstaršího literárního díla na světě, měl by radost. Co si může vypravěč víc přát, než aby jeho příběh znovu ožil po tisících let kdesi v neznámém městě a v neznámých souvislostech budoucnosti? Byl by jistě potěšen, že v jeho Eposu bádá mladý ekonom a zkoumá každou dávnou stopu jako by soustředěně degustoval archivní ročník vína, a pak své teze servíruje nadšenému publiku.

Stejně jako stále početnější okruh čtenářů jsem cítil v Tomášových úvahách čerstvý vítr, který vanul svobodně a originálně propojoval na první pohled vzdálené obory. Během let počet textů, publikovaných zejména v Hospodářských novinách, přibýval a přibýval, až přesáhl úctyhodných pět stovek. Jedná se tedy o jednu z nejdelších a nejsouvislejších sérií úvah v českém teritoriu, která ukazuje autorovu názorovou integritu a pestrost myšlenek, široký rozhled a sečtělost i hravost a smysl pro humor. Vychází v ucelené knižní trilogii jako ohlédnutí za událostmi nabitým desetiletím.

Úvahy nad (ne)končícími otázkami, souborně nazvané Druhá derivace touhy reflektují ve třech knihách uplynulé období z rozličných aspektů.

První svazek Člověk duše-vnější se zaměřuje na ekonomii a její teorii, filozofii a etiku, umění a vědu, teologii dneška, psychologii a mýty.

Druhý svazek Na prahu digitální teologie pak na tuzemské a světové události nazírá pohledem sociologie a vzdělávání, technologií, ideologie a politiky, filmů, reklamy či vztahem mezi Východem a Západem.

Trilogii uzavírají Pravdoláskaři a Bohémové sledující témata, jako jsou hospodářská politika a ekonomický růst, Evropská unie a euro, finanční krize a zadlužené Řecko, česká povaha, lidská práva a cizinci v Evropě, společnost na kole, NERV a reformy.

Podstatná část textů vznikala v době, kdy ještě žil Václav Havel. S jeho odchodem jako by v české společnosti zůstalo podivné prázdné místo. Na politické scéně se změnilo mnohé – a to bohužel k horšímu. Nechť je tato kniha příspěvkem k myšlenkovému ozdravení či alespoň občerstvení a inspirací k nekonečnému boji proti malosti a trudnomyslnosti.

Tomáš Brandejs
nakladatelství 65. pole

PRAKTICKÁ FILOZOFIE TOMÁŠE SEDLÁČKA
(předmluva Václava Bělohradského)

Základem poválečné obnovy demokracie bylo vyčištění Evropy od ohnisek totalitní nákazy, jakými jsou například budování politického konsenzu skrze konstrukci absolutního nepřítele, homogenizace společnosti, cenzura veřejného prostoru, vyvolávání identitární a morální paniky, rasismus. Ta se do ní ale prudce vrátila v posledních dvou desetiletích nového tisíciletí v reakci na implozi ekonomického, sociálního, kulturního a politického časoprostoru, která pod heslem „globalizace“ přinesla závratný růst nerovnosti a oslabení regulativní moci národních států; na expanzi komunikačních technologií, které udělaly z veřejného prostoru všech zemí globální vesnice uniklých sdělení, v jejímž toxickém ovzduší verifikovatelnost sdělení rychle zaniká; a na proliferaci hyperobjektů, jak Timothy Morton nazval objekty bez časoprostorové specifičnosti a přesahující svrchovanost každé lidské obce, jako jsou globální oteplování, plasty nebo radioaktivní odpad. Lidé se rozhořčili, jak jim poradil v roce 2010 třiadevadesátiletý francouzský hrdina antinacistického odboje Stéphane Hessel ve svém slavném pamfletu Indignez-vous!. Jejich hněv je ale tekutý, vybíjí se v antipolitických útocích na imaginární viníky rozpadu včerejších jistot.

Největší výhodou demokratických veřejných prostorů je možnost přetvořit hněv v kritické vědomí, a následně v politický program. Tekutě rozhněvané zástupy ale neumějí svůj hněv přetvořit na politické argumenty; takové neargumentující rozhořčení („temné mručení davů“ tomu říkal Karel Poláček) vyhovuje demagogům, lapají je do svých sítí.

V českém veřejném prostoru hledá vytrvale odpověď na otázku „jak udělat z rozhořčení argumentující diskurz“ filozofující ekonom Tomáš Sedláček, autor mezinárodního bestselleru Ekonomie dobra a zla (2009). V úvaze nazvané Smí být filozofie praktická? připomíná například, že většina knih o „kapitalismu“ vyjadřuje „nespokojenost se systémem“, ale změnit to nedokážou. Vědění je totiž rozděleno „na stovky a možná tisíce škol, takže víme vše o ničem… ale nevíme skoro nic o všem. Chybí spojující malta, někdo, kdo by debatu držel pohromadě a směroval ji k jakémusi cíli.“ Politici si tuto roli jen usurpují, nepatří jim.

V dialogu s filozofem a publicistou Petrem Fischerem připisuje Sedláček úkol vypracovat sjednocující diskurz v naší hyperspecializované společnosti praktické filozofii. Existuje vůbec nějaká „praktická filozofie“ a může takovou roli hrát? Je to otázka jen zdánlivě abstraktní, neměla by se ztratit v mlze údajů o růstu HDP a pseudoodborných žvástech analytiků bank a makléřů, okupujících české deníky.

Moderní společnosti oscilují mezi dvěma imperativy. Na jedné straně se diferencují do stále většího počtu specializovaných odvětví pod tlakem imperativu růstu produktivity práce; na straně druhé musí ale budovat nějakou sdílenou představu o celku společnosti, aby si ti, kdo k ní patří, navzájem rozuměli, jak vyžaduje imperativ solidarity. Každý ze specializovaných sektorů chce být nezávislý na (reprezentantech) celku společnosti, současně je ale třeba nové možnosti, vnesené do společnosti specialisty, nějak integrovat do našeho sdíleného „životního světa“, jak rád říkal Václav Havel. Prostě, k modernosti patří jak specializace, tak i strach z jejich důsledků – a proto i hledání „malty“, která by v argumentujícím diskurzu držela pohromadě různé cihly vědění. Když nějaký sdílený příběh s vepsanými změnami našeho sdíleného světa chybí, lidé hledají surogáty – hltají například apokalyptické příběhy o vítězství umělé inteligence nad člověkem, o spiknutí finančních elit, o střetu civilizací či naopak o konci dějin.

Co je „praktická filozofie“? V nejobecnějším smyslu je to „argumentující rekonstrukce“ našeho společného světa po rozpadu tradic, smetených obrovským přírůstkem mobility lidí a věcí v průmyslovém věku. Naše tradiční světy se staly nesrozumitelnými, musí být proto rekonstruovány argumentující praktickou filozofií, která nám pomáhá orientovat se ve světě plném „výbušných zlotvorů“ (tak Jaromír John nazval automobil) vymyšlených specialisty; učí nás například pomocí argumentů rozlišovat mezi tím, co z minulosti má být zachováno a co změněno, vyzývá nás ke konverzi k novým projektům světa, nebo nás před nimi varuje.

Má být filozofie praktická, jak si přeje Tomáš Sedláček, nebo naopak kontemplativní, jak doporučuje v dialogu s ním Petr Fischer? Ten označuje slovem „kontemplace“ osvobození společnosti od imperativu využij a spotřebuj! nebo realizuj a prodej!, které by mělo být pravým cílem filozofie. Politika se bez takového „času odstupu“ neobejde, jejím úkolem je přece „přiměřeně a trpělivě míchat různé racionality a legitimity“, aby bylo možné rozhodovat se „rozumně“ v neprůhledné komplexní společnosti.

Pravdu mají oba. Praktická filozofie není opakem filozofie teoretické či kontemplativní – teorie a praxe jsou dva stejně důležité póly lidského života. Latinské slovo contemplare znamená pozorovat něco, co není a nebude v naší moci, třeba nebeskou klenbu nebo dálavu za naším domovem, jak říká Erazim Kohák. A původní význam řeckého slova teoria je „podívaná na průvod pozvaných hostů“ (a ještě ve dvacátém století bylo možné v italštině napsat „míjely nás dlouhé teorie vozů“). V obou těch slovech je obsažen osvobozující odstup od našich cílů, které nás učí pozorovat „teoreticky“ nebo je „kontemplovat“ jako vzdálenou nebeskou klenbu, abychom nebyli fanatiky a nepřeslechli tisíceré tiché Ne, které našim cílům říká skutečnost.

Jinak řečeno, v epoše globalizace trhů je nejvíce praktické to, co vnáší do společnosti teorii – odstup od povinnosti stále bohatnout a růst. V globální konzumní společnosti roztáčí ekonomický růst nová aliance mezi svobodou a extází, mezi výrobou a reklamním spektáklem. „Naší době chybí přiměřenost“ – napsal Tomáš Sedláček – „je třeba odvyknout si od spotřební drogy tak, jak si od ní odvyká závislý člověk… znevážena byla politická odpovědnost…“ „Každý z hlavy jistě vyjmenuje půl tuctu racionálních důvodů, proč je lepší být rok od roku bohatší a konzumovat více zboží a služeb než naopak“ – hlásá naopak novinář Petr Zídek. Je třeba osvobodit veřejný prostor od takového fundamentalismu ekonomického růstu, pro který jen to, co zaručuje další růst růstu, je racionální a etické.

V závěru svého bestselleru z roku 2009 Tomáš Sedláček vyzval k odpovědnosti sytých: „Jsme natolik bohatí a silní, že nemáme vnějších omezení… musíme se ovládat sami, bez jakéhokoli vnějšího materiálního, politického či etického příkazu.“

Ale toto sebeovládání, tuto novou životní praxi, není možné nastolit bez návratu k teorii a kontemplaci, bez praktické filozofie, která učí lidi umění hněvat se s argumentujícím odstupem, učinit ze slepého hněvu hněv vidoucí. Ve společnosti globálního kapitalismu je tak rozhodujícím úkolem praktické filozofie vrátit do veřejného prostoru teorii hněvu, odstup, který teprve umožňuje to, co Jan Patočka formuloval nejzásadněji: myslet smysl ne z našich cílů, ale naše cíle ze smyslu. Práce Tomáše Sedláčka k tomu významně přispívá.

Václav Bělohradský

EKONOMIE A TEORIE

O KOCOVINĚ, REGULACI A HROZBĚ TRŽNÍCH MONSTER

Poslední půlrok pro západní kapitalismus moc příjemný nebyl. Vyvrcholením nelichotivých výroků na vrub finančních trhů bylo vyjádření německého prezidenta Köhlera, který je v deníku Financial Times označil za monstra, jež je třeba usadit. Také mnoho filozofů a ekonomů se na kapitalismus a svobodnou soutěž dívalo jako na monstrum. Thomas Hobbes požadoval pevnou ruku státu, jinak by se prý lidé v konkurenci navzájem povraždili. Ke zklidnění jednoho monstra požadoval jiné – stát, který nazýval Leviathanem, podle bájné starozákonní příšery z hlubin.

ECCE, HOMO ECONOMICUS

Marx také považoval kapitalismus za monstrum: sice silné a efektivní, ale nespravedlivé. Jako bychom kapitalismem vyvolali démona, kterého neumíme zahnat zpět do lahve. Kapitalismus a volná soutěž prý v lidech uvolňují ty nejhorší vlastnosti. Přestože se tyto myšlenky vracejí jako bumerang, jsou mylné. Samotná soutěž je hluboce zakořeněna v naší přirozenosti.

Už jen to, že člověk má tendenci soutěžit i v tak krásných a přirozeně nesoutěživých oblastech, jako je tanec, svědčí o tom, že se prostě chceme navzájem poměřovat. S tím neudělal nic ani socialismus, kde se zase soutěžilo v plnění plánu. Na to, aby člověk mohl vyhrát, musí nejdříve soutěžit. A v tom je skryto jádro pudla.

DO VÝŠKY VOLÍME PÁD

Kdo bruslí na hraně, občas se o ni pořeže. Soutěž nás prostě bičuje až na samotnou hranici možností. A ta se bohužel nejlépe pozná až z té druhé strany – tedy v momentě, kdy to člověk přežene. Snaha o vymýcení chyb kapitalismu připomíná úsilí hloupého Honzy, který chtěl papír zbavit hran. Odstřihával jeho okraje tak dlouho, až mu nezbylo nic.

Koneckonců i Ježíš v jednom z podobenství přirovnává naši situaci k poli, kde spolu s dobrým semenem roste i plevel. Horlivým učedníkům zakazuje jít jej vytrhat, protože by se přitom zničilo i mnoho dobrého obilí.

A když už jsme u těch monster a podobenství: svatý Prokop místo toho, aby s čertem, který mu přelámal pluh, zápolil, donutil jej spolupracovat: jeho pekelnou energii zapřáhl k doorání pole. Navíc, pokud člověk odhlédne od současné mediální hysterie a podívá se na delší časovou řadu, zjistí překvapivou věc. Současný propad se jeví jen jako malé škytnutí ve srovnání s tím, jak silně jsme v minulých letech bohatli.

Zhruba od pádu železné opony se do globální ekonomiky opřel vítr, který přinesl bohatnutí tak závratně rychlé, až se z toho skoro motá hlava. Nárůst bohatství je nesrovnatelně prudší, než jsme kdy v našich dějinách zažili.

Směrodatný světový index Dow Jones vzrostl šestinásobně. Je přirozené, že co prudce roste, občas se propadne. Přesto nás pokaždé překvapí, že se střídají amplitudy hospodářského cyklu, třebaže je starý jako hospodářství samo.

Pro pořádek: sice také sněží každou zimu, a přesto jsou úklidové jednotky pokaždé novým sněhem zaskočeny. Prostě nedokážeme vyrobit hladký přechod mezi podzimem a zimou, stejně tak jako neumíme zajistit hladký a ničím nerušený hospodářský růst. Růst je možný jen v rytmu krizí a vzestupů.

Když nadáváme na propady kapitálových trhů, střílíme se do nohy, protože padat lze jen z jisté výšky. A té se nejdříve musí dosáhnout. Navíc i včetně tohoto propadu jsme mnohem bohatší, než jsme byli před pár lety. Když se ekonomice daří, smetanu sklízejí politici. Když se nedaří, pohanu schytává tržní monstrum, které „je třeba krotit“. Chtít ekonomiku bez krizí je stejně bláhové jako chtít večírky bez následné kocoviny.

JEDNY KARTY, TROJÍ HRA

Trh potřebuje regulaci, bez společných pravidel samozřejmě nelze hrát. Rozdíl mezi pokrem, kanastou a žolíky je přece také jenom v jiných pravidlech, karty zůstávají stejné. A před silou monstrózně silné neviditelné ruky trhu je také třeba některé oblasti života chránit.

Uprostřed New Yorku, svatostánku tržní ekonomiky, je v záplavě vysoce efektivních mrakodrapů umístěn také zcela neefektivní Centrální park, kde se prohánějí veverky. Pro život přitom bude samozřejmě neskonale lepší, když tam park zůstane – a trhu nebude dovoleno daný prostor maximálně efektivně zužitkovat.

ČAS KLÍT, ČAS KLENÍ ZANECHAT

Problém ale nastane v momentě, kdy se regulovaný park začne rozšiřovat či zmenšovat podle stavu hospodářského a politického cyklu. Navíc regulace vymýšlené v kocovině dopadají stejně přehnaně jako předsevzetí. To také často ráno nadáváme monstrům, která nám ještě včera zajišťovala zábavu.

22. 5. 2008

EKONOMIE A TEORIE

BANKROT BANKROTU

Znárodnění. Ten pojem zněl ještě minulý týden v kontextu moderní ekonomie arcikacířsky, archaicky a nemístně. Vždy znamenal to nejstrašnější: vítězství politiky nad ekonomií, státu nad trhem. Tento týden jako by se všechno změnilo. „Dobrou náladu na trhu podpořila zpráva, že vláda USA zestátní hypoteční agentury Freddie Mac a Fannie Mae,“ píše tisk.

STÁT VYVLASTŇUJE, TRHY JÁSAJÍ

Paradoxnější větu aby člověk pohledal: trhy se radují, když stát znárodňuje. Nakrátko to jistě pomůže, ale dlouhodobě?

Financial Times radostně hlásají: „Znárodnění vedlo ke globálnímu nárůstu chuti riskovat.“ Aby ne, riskuje se přece krásně, když vám stát jistí lano. Výnosy jsou soukromé, rizika pojištěná daňovými poplatníky. Riskujte, stát pod vámi roztáhne záchrannou síťovinu. Proč jezdit obezřetně, když vám papá zaplatí rozbité auto?

Americký kapitalismus a jeho instituce dostávají prvotřídní evropský servis solidarity. Je to takový socialismus pro bohaté. Každopádně signál, který vábí k dalšímu rozsévání situací, v nichž ze světlé stránky rizika těží jeden, zatímco ty temné zaplatí někdo jiný.

KDYŽ AMERICE TEČE DO BOT

Osmičky nehrají důležitou roli jen v české historii, ale i v historii znárodňování. V dějinách států a trhu. Freddie a Fannie vznikly v roce 1938. V roce, kdy byl odstartován Rooseveltův levicový New Deal for American People. A dva roky poté, co byla vydána Obecná teorie, opus magnum Johna M. Keynese – dílo, které položilo základy státního intervencionismu.

Freddie Mac a Fannie Mae – hybridní kvazistátní instituce – měly za úkol dodávat peníze na zlevněné hypotéky lidem, kteří by na ně normálně nedosáhli. Na toto dědictví přesně o 70 let později, v roce 2008, doplatily a byly znárodněny.

V roce 1848, devadesát let před založením Freddie a Fannie a stošedesát let před jejich znárodněním, vydává Karel Marx svůj Komunistický manifest, ve kterém znárodňování vidí jako jedinou cestu dopředu. Stát to zvládne lépe než trh, tvrdil. Sto let nato, v roce 1948, začíná historie reálného znárodňování v dějinách naší země.

Po pádu komunismu se pojem „znárodňování“ vytratil ze slovníku slušných slov a gentlemani ani jemné dámy jej nepoužívali. Až v září 2008 dochází k snad nejdramatičtějšímu počinu a největší státní pomoci za posledních 70 let.

To, co se stalo minulý týden (a mělo to předehru již v případě Northern Rock či Bear Stearns), je jedna z největších paradigmatických změn v ekonomické filozofii od pádu železné opony. Navíc se to stalo ve výkladní skříni kapitalismu: v Americe, ještě ke všemu za vlády pravicových republikánů.

Amerika samotná se vydala proti směru vlastního washingtonského konsenzu, kterým radila novým ekonomikám po celém světě. Ten se dá shrnout slovy „privatizovat“ a „deregulovat“. Nyní, když teče do bot, Amerika znárodňuje a reguluje.

MANTRA STŘÍDÁ MANTRU

Kdysi se říkávalo „too big to fall“, dnes spíše platí „too interconnected to fall“. To byla přece hlavní argumentace intervence: pokud necháme padnout je, popadají i ostatní. Až to vypadá, že kdyby stát nepomohl, sesype se celý trh jako domeček z karet. Stát nepomohl jen několika málo prohnilým institucím, ale podržel nad vodou celé trhy! Za to, že vše šlape dál, jako by se nechumelilo, vděčíme státu.

To pochopitelně vyvolává řadu otázek. Tak funguje trh bez státní pomoci, nebo ne? Jaká je skutečná podoba našeho kapitalismu? Když se daří, tak se daří; když ne, pomůže stát?

Neporušila se mantra trhů: kdo nese rizika, ať je nese? Kdo příliš riskuje v dobách tučných, ať se příliš nediví v dobách chudých? Vyhrává Keynes, který tvrdil, že v dobách zlých je potřeba, aby stát vléval peníze do ekonomiky? Jsou trhy schopny odhadnout svá rizika, usměrňovat se a seberegulovat?

OTEC A SYN

Pokud se člověk věřící v laissez-faire rozhlédne po veselých reakcích trhů a komentátorů po světě, nemůže se vyhnout smutku.

Znárodnění a státním zásahům trhy tleskají a děkují za ně. Táta zaplatil rozbité auto. Ale jak se má člověk naučit slušně jezdit, pokud táta pokaždé vytáhne šrajtofli?

11. 9. 2008

EKONOMIE A TEORIE

O TŘECH GRÁCIÍCH

Jsou tři faktory, řekl kdysi u piva kamarád a ekonom, spolužák Zdeněk Kudrna, co drží ekonomiku pohromadě. Tři mocné veličiny, jež zajišťují, že se interakce stovek milionů svobodných jedinců v tržní ekonomice nepromění v anarchii a chaos. Tři velcí strážci, kteří zajišťují, že se držíme pravidel a dodržujeme je.

SVĚDOMÍ, KONKURENCE, STÁT

Tím prvním jsou naše sdílené hodnoty – společenská etika či morální pravidla –, které ctíme a tmelí nás dohromady. Pak je to konkurence, která nutí nepodvádět a nešidit. A tím třetím faktorem je státní regulace, ten monopol na násilí, který je zde proto, aby nás ztrestal, prohřešíme-li se proti pravidlům.

Je na víře každého z nás, kterou z těchto tří veličin považujeme za nejdůležitější. Já osobně je řadím dle důležitosti tak, jak jsem je vyjmenoval. Nejlepší instancí je profesionální svědomí. Prostě nám to jaksi nedá vyrábět pro děti hračky, které jsou toxické, i kdyby nám to třeba na chvíli prošlo. Jak tržní konkurencí, tak státními regulacemi. A pokud máme svědomí slabé, potrestá nás konkurence vymazáním z trhu. Ale ani konkurence není vždy dokonalá či dostatečně rychlá. A tak nastupuje stát. Tedy donucení, což je dle mého soudu ta nejméně vznešená rovina, ale, jak se zdá, nutná.

To je to, čeho jsme právě svědky v americké krizi. Profesionální svědomí nepřehánět riziko selhalo, a ani konkurence nenabídla dostatečný korektiv. Teď nastupuje stát. Zachraňuje a ihned poté přijdou přísnější regulace. Když si podnikatelé nebyli schopni nalézt sebe-regulaci sami, dostanou jí příkazem. To je sice smutné, ale neděje se to poprvé.

OŽIVTE GOLEMA

Podobná situace, či pokus, nastala i v českých podmínkách, a to na začátku transformace. Otázka zněla: jak oživit tu bytost, která se jmenuje tržní kapita-lismus, po desetiletích centrálního plánování? Tržní etika a znalosti či zvyklosti u nás od první republiky skoro vymřely; tržní konkurence neexistovala a státní regulace – po zmíněných desetiletích – platila za sprosté slovo. Není divu, že počátky budování kapitalismu v Čechách, na Moravě a ve Slezsku byly tak svízelné.

Nejlépe byl celý problém vidět v českých podmínkách na kapitálových trzích. Konkrétně u investičních společností zrozených z kuponové privatizace. Po vlnách „kuponovky“ se tunelovalo, kradlo a podvádělo tak, že hrozil bankrot nejen jednotlivých společností na burze, ale i bankrot celého mladého kapitálového trhu.

Neuměli jsme v tom chodit a stát regulovat nechtěl. Teprve později, pět minut před dvanáctou hodinou vznikla seberegulační snaha, ta organizace se jmenovala UNIS (Unie investičních společností), která se rozhodla, že takto již dál jít nelze. Vytvořila si svá vlastní pravidla a začala lobbovat za vybudování kvalitního a silného regulačního úřadu. Ten pak skutečně vznikl a vstoupil ve známost jako Komise pro cenné papíry. Regulace není proti trhu, trh regulaci potřebuje. Byli jsme donuceni to pochopit (skoro pozdě) na základě vlastních neblahých zkušeností.

Že se něco podobného děje na vyspělých amerických trzích, nám může – podle osobního vkusu – přijít překvapivé, nebo v tom můžeme vidět jisté zadostiučinění. Nad propastí se potácí další finanční dům, největší pojišťovna AIG. Stát jí zatím pomohl multimiliardovou injekcí a skoupením osmdesáti procent jejího vlastnictví. Došlo tak k dalšímu „mírovému“ a „dobrovolnému“, dokonce vítanému znárodnění.

ČAS SKLÍZET PLODY

O to větší zázrak je, že se z české ekonomiky stalo to, čím dnes je. Před deseti lety by se českého bankovního sektoru – nemluvě o burze – nikdo nechtěl dotknout ani krumpáčem. Obojí bylo netransparentní, zavánělo z dálky průšvihem a nebezpečným místem pro soukromé peníze. Také tehdy stát provedl podobné (netržní) kroky, které se nyní, před našima očima, dějí v Americe.

Česká ekonomika, naše bankovnictví či koruna jsou dnes vnímány jako bezpečný ostrov v nejistém světě. Trvalo nám to bratru skoro dvacet let. Ale i tak můžeme být na výsledek hrdí. Poučili jsme se z příliš bujarého podnikání a naše finanční domy byly od té doby ostražité. Mnozí tvrdili, že až příliš. Příliš těžce se u nás sháněl úvěr – jak pro podnikatele, tak pro fyzické osoby. Dnes z této těžce vykoupené ostražitosti těžíme.

NEZAPOMEŇME SE NAPÍT

Jsem dalek toho tvrdit, že naše ekonomika je bez problémů. Ale stojí na relativně zdravých základech. A naše starosti a problémy jsou stejné jako problémy drtivé většiny vyspělých ekonomik.

To je ovšem – po té těžké transformační dani – přece jen dobrý důvod k alespoň skrovné ex post oslavě. Ať už za to vděčíme kterémukoli ze tří faktorů postulovaných Zdeňkem Kudrnou.

18. 9. 2008

PSYCHOLOGIE TOUHY

SATURNIN A NEKONČÍCÍ SATURACE NAŠICH NEKONEČNOSTÍ

„Prožíváme-li delší dobu idylu,“ tvrdí doktor Vlach, „přestaneme ji vnímat, a osud by nám prokázal neocenitelnou službu, kdyby nás popadl za límec a vyhodil dočasně na mráz. Pak bychom nevzpomínali na to, že kamna trochu kouřila, nýbrž na to, že hřála.“ Tolik citát z Jirotkova Saturnina, který na dnešní dobu padne jak ulitý. Stařičkého a pomalého výtahu jsem si začal vážit, teprve když nám ho přišli chlapíci v montérkách demontovat. Nikdy jsem neměl ten výtah tak rád, když mě loudavě tahal do pátého patra, jako když musím nahoru po svých.

ANO, S JÍDLEM ROSTE CHUŤ

My lidé jsme zvláštní rasa. Věcí si začínáme vážit, teprve když nám něco chybí. Příliš jsme si zvykli na neustálý nárůst blahobytu. A zde je druhý paradox: člověk by si myslel, že čím více uspokojujeme svoje potřeby, tím bychom měli být spokojenější. Čím více toho máme, tím méně by nám toho přece mělo chybět. Od jisté úrovně je to ale naopak. S bohatstvím se totiž rodí další a další „potřeby“. Před deseti lety nikdo z nás mobilní telefon nepotřeboval, dnes potřebujeme nový co dva roky.

OTESÁNCI

Obyvatelé těch nejbohatších zemí jsou nejzadluženější. Osobně i skrze veřejný dluh, který vytváří stát. Výdělky jim ke spokojenosti nestačí. A politikům, kteří chtějí politiky zůstat i po dalších volbách, nestačí vybrané daně k tomu, aby uspokojili požadavky, které lidé vůči státu mají. Nároky občana naší civilizace rostou neúměrně rychleji než naše závratné bohatství. Čím jsme bohatší, tím silněji se domníváme, že máme na vše nárok. Je to nekončící hra, v níž nelze zvítězit.

Čínskému zemědělci k jídlu obvykle stačí rýže s rýží, zbytek uspoří. Ano, i v Americe se kdysi spořilo. Minulý týden jsem Američanům přednášel a toto archaické slovo, totiž spoření, použil. Už je to sice dávno, málokdo z nich si na to pamatoval, ale když člověk kdysi v minulosti chtěl něco extra, naspořil si na to. Tak se to dělávalo, dnes je situace opačná.

Loni v létě jsem koupil kolo a v prvotním nadšení ho jel ukázat rodičům, aby jej vyzkoušeli. Máma nabídku moudře odmítla se slovy, že by jí pak to její stávající přišlo staré, pomalé a kostrbaté. Je s ním prostě spokojena, tak nač si to komplikovat?

Jenže my si rádi sedáme na každou novinku, která se kolem mihne, a pak se divíme, že jsme neustále nespokojeni. Místo týdenního těšení se na sladkost nás trápí, zda jsme si vybrali dobře. Pokud můžeme všechno, život něco ztrácí.

ZVLÁŠTNÍ SMUTEK VÍTĚZŮ

Je to jako u počítačových her: z napínavé a zábavné střílečky se stane nebetyčná nuda v momentě, kdy si skrze „cheaty“ zajistíte nekonečné zásoby munice, nejlepší zbraně a nekonečně životů.

Ze začátku to vypadá jako velká výhra, ale po pěti minutách hry, která ztratila dobrodružství, začnete zívat a uvědomíte si, že jste si právě přebytkem zkazili svou oblíbenou zábavu. Proto spokojenost či štěstí neroste s úrovní bohatství. Naopak je to živná půda pro deprese. Proto bývá občasné vytržení z idylky, jak jsme se dozvěděli od Jirotkova doktora Vlacha, namístě a nakonec je ozdravné.

Co by na to řekla teta Kateřina, není zřejmé, ale prezident Klaus se včera v MFD vyjádřil v tom smyslu, že krize jsou sice přirozenou a nevyhnutelnou vlastností tržní ekonomiky a že se jim nelze vyhnout, ale hned jedním dechem dodal, že za to beztak může stát.

DÁREK NA USMÍŘENOU

Můžeme hledat viníky současné krize všude kolem, ale osočující prst se nakonec nevyhnutelně stáčí na nás samotné. A že státní pomoc nepomáhá? Ono se to má trochu jako v partnerských vztazích: pokud dojde ke ztrátě důvěry, drahý dárek to nespraví, důvěra se holt musí nějakou dobu budovat. Ale dárek a kytka nejsou špatný začátek. Speciálně pokud si shodně s prezidentem myslíme, že za krizi může stát.

23. 10. 2008

TEOLOGIE, VĚDA A VÍRA

DOBA D(L)UHOVÁ A KŘESŤANSKÁ SYMBOLIKA V EKONOMICE

Odpuštění dluhu, vykoupení (špatných) pohledávek a nezasloužené státní dary (dotace a garance) jsou dnes jedním z hlavních způsobů, jak stát zachraňuje hospodářství před krizí. Osobní odpuštění a vykoupení jsou ale zároveň hlavními myšlenkami křesťanství. Člověk může, ale nemusí být věřící, nicméně klíčový vliv této víry na formování naší civilizace nemůže popřít nikdo. Křesťanství mělo a má na naší ekonomii větší vliv, než si myslíme.

VYKOUPENÍ: OTROCI DLUHU

Zároveň ale také platí, že ekonomické principy ovlivňovaly křesťanství. Ježíš i jiné biblické postavy rády používaly ekonomické příměry a podobenství. Tak například onen klíčový křesťanský a dnes navýsost duchovní pojem „vykoupení“ měl původně ekonomický smysl: pokud se někdo neúnosně zadlužil, upadl v té době do otroctví. Pokud jej někdo z tohoto područí vyplatil, hovořilo se právě o vykoupení.

Dnes se také vykupují špatné dluhy. V dobách krize hraje roli vykupitele stát. Ten řekne věřiteli (bance): nevymáhej dluh po těch, kteří jej nemohou splatit, onen dluh vykoupí a bere na sebe. Dluh byl vykoupen. Dlužníkovi prominut, odpuštěn. V židovské víře hrál zase důležitou roli koncept obětního beránka, který na sebe zástupně bral hříchy jedince nebo celé společnosti.

HŘÍŠNÉ STRUKTURY

Papežské sociální encykliky hovoří o hříšných strukturách. Mají tím na mysli takové hříchy, jejichž konání se neobejde bez větší společnosti a dělby práce. Jsou to neosobní hříchy dělané bez zlého úmyslu a jakoby nevědomky. Samotná vina se ztrácí někde ve strukturách společnosti, ale nakonec se přesto děje zlo.

Na rozdíl od dělby práce (která funguje výborně a je na ní postaveno současné bohatství) dělba viny již moc funkční není. Příkladem budiž třeba nacistické Německo: stalo se hrozné zlo, ale konkrétní viníci se hledali velice těžko. Nebo ekologie: nikdo z nás není vinen tím, že stojí s autem v koloně a činí okolní vzduch nedýchatelným, ale ta kolona je tvořena zas a jen auty – a řidiči, kteří nadávají na kolonu, jejíž součástí jsou a kterou sami každé ráno tvoří.

Jsou to jakési hříchy nás všech. Jsou to ona mnohá drobná opomenutí, legie mírných zaokrouhlení, tisíce kousků nedbalosti a kilogramy přehánění. Smíchejte to dohromady a čas od času vám z toho prostě kolektivní hřích vyjde. Individuální vinu budete v těchto případech hledat jen stěží. I proto se ve starších společnostech prostě kladly ruce na obětního beránka. Takový hřích se tím přiznal a žádalo se o odpuštění.

I náš systém potřebuje čas od času vyčistit. Nahromaděné nedbalosti je třeba vyhnat jako kdysi toho berana, který byl obtěžkán drobnými hříchy všech. Čas od času se tedy stane, že za viny neplatí viníci, ale někdo jiný. Někdo odjinud, někdo erární. V dnešní sekulární společnosti hraje roli takového vykupitele, očistitele stát. Stát vykupuje špatné dluhy, dává slabým společnostem finanční a nezasloužené dary.

KRIZOVÁ SPRAVEDLNOST

V jednom novozákonním podobenství hovoří Ježíš o hospodáři, který vyplatil všem dělníkům stejnou výplatu, ať se dřeli celý den, nebo pracovali třeba jen hodinu. Zdá se vám to nespravedlivé? Možná ano. Zdá se vám to neekonomické, třeba jako systém postrádající motivaci makat? Určitě ano! Ale je to vlastně něco podobného, co dělá stát v období krize. Dává všem, a zejména těm, kteří byli málo opatrní, málo obezřetní a v konkurenci samotné by bez nezasloužené pomoci prostě nepřežili. Maže hříchy, přehlíží provinění. A klade je na obětního beránka – erární kasu, která je pak nese.

Hříchem západní civilizace (Česka se to zas tak moc netýká), symptomem naší doby, která možná do historie vejde jako „doba dluhová“, bylo a je příliš mnoho dluhů. Příliš levné peníze, příliš nízké úroky, příliš velká spotřeba, domácnosti i stát s příliš vysokými dluhy.

MEJDAN A PŮST

Jak z toho ven? Jsou dvě cesty. Jedna je „uskrovnění se“ (ten termín u naší bohaté společnosti zní ve srovnání se zbytkem světa skutečně velice nejapně) na úroveň bohatství, na kterou máme nárok. Jenže pokud jsem si za rok vydělal 100 jednotek a spotřeboval zboží za 120, pak mě čeká uskrovnění dvojí. Nejdříve na přiměřenou úroveň, tedy na ekvivalent oné stovky jednotek. A pak samozřejmě ještě dále, aby bylo na splátku dluhu. Přesně to teď čeká Ameriku: takový malý spotřební půst.

13. 11. 2008

FILOZOFIE A ETIKA

NEDOSTATEK NEDOSTATKU ANEB NOVOROČNÍ ROZJÍMÁNÍ

Náš výtah nefunguje. Nákupy tak musíme tahat po schodech. Potkal jsem u vchodu sousedku, která za tímto účelem svolávala manžela, a když se pak vláčeli do čtvrtého patra, mezi nádechy procedila: „To není možný, že tohle všechno sežereme…“

Rok 2008 ukázal, jak závislí jsme na spotřebě a jak málo nás přitom činí šťastnými. Vše se nám zdálo být málo, i když všeho bylo dost. A nadává-li člověk příliš dlouho na cosi, stává se, že mu to osud dopřeje.

TENKRÁT NA VÝCHODĚ

Moderní ekonomie se zabývá růstem. Co možná nejhladším a největším. Neřeší, kam takový růst spěje; ani nefilozofuje nad jeho smyslem. Ekonomové to neumějí. Taková role náleží mudrcům. Ti první nám mohou nabídnout řešení současné situace na pár let, to dlouhodobější ale hledejme u druhých zmíněných.

Asi jsme si neuvědomili, že jsme štěstí ze spotřeby vytěžili a další radost už v této oblasti nenalezneme. Lidé jezdí v supermarketech s plnými košíky, ale otráveně.

Srovnejte, jak vypadaly naše nákupní košíčky před dvaceti lety. Ani ta nejbohatší rodina napíchnutá na nejluxusnější zboží z Tuzexu by se zdaleka nemohla chlubit stejným nákupním úlovkem jako dnešní rodina s příjmem průměrným.

Zatočila by se nám hlava, kdyby nám někdo tehdy řekl, že se během dvaceti let budeme mít tak dobře jako dnes. Křivka spokojenosti stoupá se spotřebou pouze do jisté hranice. Více štěstí z konzumu už nevytěžíme. Musíme hledat jinde.

INFLACE POHODLÍ A DOSTATKU

Jsou dva způsoby, jak si užít spotřeby. Buď ji neustále zvyšovat, nebo se naučit nalézt uspokojení v její dosavadní míře. A není lepší způsob jak si uvědomit, kolik toho máme, než si od spotřeby na chvíli odpočinout.

Kdo neví, jakou novou plazmovou televizi koupit, může si dát týdenní půst od televize vůbec. Kdo si chce opět skutečně vychutnat jídlo a neví, jaká delikatesa by to mohla zařídit, ať pár dní nejí vůbec. Po týdnu abstinence budete mít ze staré televize a prostého jídla mnohem větší radost, než by mohl přinést sebedražší nákup sebelepší věci.

Co se ordinuje hladovému, aby byl šťastný? Jídlo. Co ale naordinovat sytému? Půst. Pokud naše civilizace trpí nějakým nedostatkem, pak je to nedostatek nedostatku. Vše je k dispozici, je inflace všeho. Byly doby, kdy vycházelo několik zajímavých hudebních desek ročně. Dnes jsou na internetu za skromný peníz k dispozici triliony gigabytů hudby.

Nedostatek si musíme uměle vytvářet. Jen v nedostatku je totiž dobrodružství, a tím pádem i zábava. Je symptomatické, že za tímto účelem vzniklo celé průmyslové odvětví: zábavní průmysl – tovární vytváření zábavy a rozptýlení. Proč? Protože se nám jich v běžném životě nedostává.

PLASTOVÉ NEBEZPEČÍ

Přesyceni v teple domova sledujeme televizní dobrodružství, v němž hrdinové trpí hladem a zimou. Bavíme se cizím nebezpečím, které bychom vlastně rádi sami prožívali. Je to paradox: čím více budeme sytí a v bezpečí, tím více budeme poptávat umělou zábavu a plastové nebezpečí.

A tak se snadno stane, že nadáváme pod tíhou vlastního nákupu. Proč? Protože v naší civilizaci není na vděk místo. Růst přebytku považujeme za samozřejmost a nedostatek oceníme jen v televizi. Rok 2009 nabízí šanci připomenout si, že to může být i jinak.

8. 1. 2009

PSYCHOLOGIE TOUHY

O BĚHU KULHAVÉHO POUTNÍKA ANEB O ODMÍTÁNÍ LÉKŮ

Když jsem před měsícem kvůli naražené noze chvíli chodil o berlích, pozoroval jsem na sobě, že se začínám chovat jako důchodce. Nevrlý, pokud mne lidé okamžitě nepouštěli sednout, mé myšlenky byly zaměstnány jen jedním: zkrátit délku stání či chůze na minimum. Místo prstem, začal jsem na věci ukazovat špičkou hole. Když bylo potřeba přivolat výtah, činil jsem tak rovněž špičkou berle. Život kolem se zpomalil, belhání z jednoho místa na druhé trvalo nekonečně dlouho.

KDE BYCHOM BYLI?

Podobně dnes působí světová ekonomika. Z kdysi ladného běžce se stal kulhavý poutník, který potřebuje pomoc. Bere si berle od každého, kdo mu je dá či půjčí. A kdo má jen trochu rád psychickou pohodu, raději se vůbec neptá, kde by světová ekonomika byla, kdyby těch berlí nebylo.

Kde by byl americký a evropský finanční sektor bez státních záruk, masivních injekcí a všemožné jiné pomoci? Jakpak by asi dnes vypadal svět, kdyby se položila většina amerických finančních domů?

Postupujme tedy hezky po pořádku: než budeme vést silácké řeči, jak si trhy poradí samy, odpovězme si nejprve na pár otázek.

ZBYTEČNÉ SUMMITY A SLOVA

Krize pomine sama, říká český prezident, a má pravdu asi takovou, jako když kulhajícímu mladíkovi s těmito slovy bereme berle. Ano, rána či zlomenina se zhojí sama. To ovšem neznamená, že nepotřebujeme podpůrné prostředky. Zdravý člověk doktora nepotřebuje, nepotřebuje ani berle. Berle nikdy samy o sobě chodit nebudou a nikdo jim nevdechne život. Ale odmítat při onemocnění přísun vitamínů či antibiotik se notně podobá přesvědčení některých náboženských sekt odmítat léky. Všechny léky, všechny infuze, vše. A ať si u toho pacient třeba zatřepe bačkorama…

Vyřeší chystaný evropský krizový summit vše? Nebo je naopak zbytečný? K vážnému onemocnění (a o vážné onemocnění se v naší situaci jedná) je přece rozumné svolat konzilium lékařů, aby se poradili na společném postupu. Jakpak by to asi dopadlo, kdyby pacienta léčil každý doktor po svém, a to bez koordinace s ostatními? Navíc pacient je ve stavu, kdy si chce nechat pomoci.

Kdysi hrdá slova podnikatelů a finančníků „státe, nech nás být“ se nyní mění ve svůj opak „státe, prosíme, všimni si nás“. Může nám to být líto, můžeme zamáčknout slzu, že svět není takový, jak jsme si představovali, ale to je tak všechno. Proto je rozumné, abychom jako předsednická země svolali jednání, kde se budou hledat společná řešení.

NÁS UZDRAVÍ VÍRA

Nikdo tady netvrdí, že léky či vitaminy samy o sobě člověka uzdraví. Ale tvrdit, že jakékoli léky jsou zbytečné, a hledání řešení je dokonce nebezpečnější než krize sama? To je jako tvrdit, že nás uzdraví víra. Ta by musela být hodně silná. Ale v podstatě má pan prezident pravdu, v dlouhém období se vše vrátí do normálu a trhy opět naleznou svou rovnováhu. Jenže v dlouhém období můžeme být všichni také dávno mrtví, abych parafrázoval slavný citát Johna Keynese pronesený při podobné diskusi, která ovšem proběhla před osmdesáti roky.

JAKO ZLOMENÁ NOHA

Nemám za to, že se dnešní situace podobá chřipce, kterou lze léčit podomácku, zaručenými recepty od babičky a bonmoty tety Kateřiny.

Podobá se spíše zlomené noze. Na zlomenou nohu se neumírá, kost sroste sama, ale nejdříve je třeba dát ji do sádry. Když ranění jen přechodíme, noha sama od sebe prostě jen tak dobře nesroste. Chřipku přechodit můžete, můžete dokonce i chodit do práce, ale je to dost riskantní.

Mimochodem, i chřipka, není-li vyléčená, může vyústit v zápal plic, zánět mozkových blan nebo může mít zbytečně dlouhý průběh. Navíc u chřipky hrozí epidemie, což je asi jediný její aspekt, který jako přirovnání k současné krizi sedí.Pro pochopení toho, jak rychle se nákaza šíří, se podívejte, jak s finančními domy celé Evropy zamával bankrot maličké islandské ekonomiky.

Byl to poslední kulhavý poutník? Co kdyby se něco podobného stalo v Pobaltí či v některé zemi jižní Evropy? Přispěcháme těm zemím na pomoc, nebo necháme nákazu šířit dál?

To je totiž ta otázka. Budeme ochotni těmto zemím pomoci z našeho rozpočtu, nebo budeme čekat, až voda vystoupá tak vysoko, že to bude viditelné i z těch nejvýše postavených pražských pahorků? Jakkoli doufáme, že to nenastane, na tuto situaci je lépe být připraven.

12. 2. 2009

EKONOMIE A TEORIE

INTELEKTUÁLNÍ STOP STAV ANEB EKONOMICKÉ RETRO

Jako studenti ekonomie jsme se rozdělovali na dva tábory: „ekonomické“ a „kecací“ ekonomy. Ti první se soustředili na tvrdé matematické a ekonometrické modely a jejich hlavní zaklínací slovo byl termín model nebo vzoreček. Ti druzí se soustředili na měkčí, lidštější část ekonomie a její přesahy do oborů, jako jsou filozofie, sociologie, politologie, právo a psychologie.

CO NEMÁ MODEL, NEEXISTUJE

Přestože jsme se měli rádi a chodili jsme spolu na pivo, mezi našimi školami zela nepřekonatelná propast. Z pohledu těch druhých – k nimž se počítám – totiž člověka prostě matematizovat moc dobře nelze. Jenže matematická – modelová – část ekonomie v poslední době měla navrch. Modely vycházely, ekonomika postavená na nich šlapala, a nebylo třeba hloubat, jak která škola co metodologicky řeší nebo neřeší, jak filozoficky pevné jsou její předpoklady.

Z ekonomie se stala imperiální věda. Obor, který si podmaňoval ostatní společenskovědní oblasti. Na politiku jsme se dívali z hlediska egoistické maximalizace užitku, ekonomicky jsme se dívali na společnost, na právo, na církve a náboženství. Vše, co bylo matematicky tvrdé, vítězilo nad spekulativně lidským. Dávalo to smysl.

MECHANICKÝ POMERANČ

Kdysi dávno ale ekonomie začínala jako podsektor etiky a filozofie. Prvních mnoho desetiletí v sobě ekonomické knihy neměly vzorečky. Později se ale ekonomie inspirovala mechanistickou fyzikou. Představovala si, že svět je jeden velký stroj, který stačí tu a tam správně po(h)ladit, promazat a je jen otázkou mechanické zručnosti, jak dobře poběží.

Poslední dobou se však čím dál víc ukazuje to, na co „kecací“ část ekonomie poukazovala již dlouho: nejsme vynálezci, stavitelé, architekti ekonomiky. Můžeme hrát jen roli turistů. Občas můžeme pomoci se vší pokorou poukázat na opadávající omítku a místy něco upravit.

VĚŘÍCÍ EKONOMOVÉ

Zda je někdo pravicově či levicově orientovaný ekonom, záleží jen na něm. Na to žádný vědecký postup není. Pokud někdo věří ve svobodu a zodpovědnost jedince, najde si školu, která tomu odpovídá. Kdo věří především v solidaritu a tomu, že stát může ekonomice nějak pomoci, najde si školu jinou, konkurenční.

Málokdy se stává, že by člověk přešel od jedné školy ke druhé. A pokud ano, pak většinou pod vlivem životní zkušenosti, ne kvůli vědecké metodě. Kdybychom uměli dokázat, že jedna škola má prim, byl by konec velké diskuse.

Nevím, kam přesně se posune teoretická ekonomie a hospodářská politika obecně. Jisté se mi však zdá následující: náš obor musí být méně matematický, protože tyto modely, zdá se, fungují dobře, pokud svítí slunce a vše se vyvíjí dle předpokladů. Ale zklamávají, pokud se děje něco důležitého, což je většinou právě to, co nás zajímá.

Zadruhé musí být ekonomie pokornější a otevřenější jiným oborům. I nyní hovoří ekonomové o krizi důvěry (sociologické téma), hříších (teologické téma), nespravedlnosti (právnické téma), o davové psychóze atd. Pokud vidíme problém v těchto oblastech, v samotné ekonomii odpověď nikdy nenalezneme.

ZPĚT KE KOŘENŮM

Co se týká budoucnosti hospodářské politiky, pro začátek bude stačit návrat ke Keynesovi. Ten se totiž – aniž by se sám kamkoli posunul – stal z dnešního pohledu pravicovým ekonomem. Tím, že hospodářská politika se v posledních letech stala levicovější než zmiňovaný klasik.

Až se nám podaří generovat přebytky rozpočtu v dobách růstu, pouštějme si ústa na téma státní neintervence. Jinak z ekonomie zbude opravdu jen kecání.

19. 2. 2009

EKONOMIE A TEORIE

O DÉMONOLOGII, ZOMBIE BANKÁCH A CESTÁCH Z KRIZE

Když vše v létě 2007 začalo, mysleli jsme si, že se jedná o bublinu v sektoru podřadných amerických hypoték. Doufali jsme, že prostě splaskne, podobně jako mnoho jiných předtím. K poklidu přispíval i fakt, že se jednalo o malou podskupinu: podřadné hypotéky ve třetím kvartálu roku 2007 činily pouze 6,8 % všech existujících hypoték. Navíc splátka hypoték nepředstavovala velký podíl na příjmu průměrné americké rodiny. Démon se zdál být malý. Mysleli jsme si, že proto nebude ani nebezpečný.

BUBLINA STOUPÁ STÁLE VÝŠ

Mezitím se nám praskající bublina rozrostla a zatím popraskalo vše, čím prošla. První na řadě byly hypoteční ústavy, které se na druhořadé hypotéky soustředily. Bublina je rozvrátila a razila si cestu výš. Dostala se na úroveň amerických bank – a ty to nevydržely. Bez státní pomoci by sotva přežily.

Pak nákaza stoupala výš a zasáhla i velké ústavy, u kterých se americké banky pojišťovaly. Brzy přeskočila z Ameriky do Evropy a záhy zasáhla celou planetu. Z něčeho, co na začátku vypadalo jako sektorová a regionální záležitost, se vyklubala globální finanční krize, která se dotýká téměř každé země.

VĚTŠÍ, NEŽ JSTE SI MYSLELI

Paul Krugman, ekonom nobelista, se včera ve svém sloupku v deníku International Herald Tribune připojil k Alanu Greenspanovi – tradičnímu obhájci trhu – a vyzývá k dočasnému znárodnění bank.  Ústavy v současném stavu totiž nazývá „zombie bankami“. Kdo má rád horory, ví, že zombíci jsou neživí nemrtví. Jsou něco mezi, něco, co by nemělo být. Něco, co je jen nekalým kouzlem drženo při jakémsi kvaziživotě.

Podle Krugmana bude lepší, když místo tohoto stavu někde na pomezí života a smrti zakončíme nešťastnou existenci postižených bank jejich dočasným znárodněním. Zároveň se však termínu znárodnění obává natolik, že si místo něj vypůjčuje z novořeči pěkné novoslovo: „předprivatizace“. Mezitím začíná být Evropanům jasné, že krize, která přerostla západním bankám přes hlavu, se začíná sápat ještě výš: v těchto dnech se v zahraničním tisku spekuluje o tom, který stát bude mít jak velké problémy se stále sílícímu démonu postavit.

Nejde přitom jen o Lotyšsko či Island, ale i o renomované země, o jejichž solventnosti nikdo moc nepochyboval: řeč je třeba o Irsku nebo Řecku. Z malého čertíka obývajícího svět podřadných amerických hypoték se stal globální démon, který obchází a kouká, koho by pohltil. A narostl nám natolik, že má dost síly, aby mohl zničit celé státy. Všem je jasné, že si teď musíme pomoci. Dokonce bych si troufl říci, že jsme zaspali posledních pár let, kdy jsme se jako Evropané mohli na něco podobného připravit. Lisabonská smlouva byla pokus jít tímto směrem.

Společně obstojíme, ale bude-li bojovat každý stát jen za sebe, padneme jeden po druhém. Prostě nemáme postavenou nadstátní strukturu (jako ji mají například Spojené státy), a mechanismus pomoci proto musíme nyní narychlo a spontánně vytvořit.

SPOLU NEBO PROTI SOBĚ

Návrhy na krátkozraké národnostní skrblení peněz – každý pro sebe – jsou v téhle situaci prvním krokem na cestě k zhoubě. Naštěstí se zdá, že je to jasné nejen západním politikům, ale i těm našim (včetně opozičních).

Pokud se Lotyšsko ocitne v problému, ostatní mu musí pomoci. Druhý Island už se nesmí opakovat. Aktuální trable Lotyšska nejsou problémem jeho obyvatel, ale problémem evropským. Je nespravedlivé, když na špatné financování Řecka musí doplácet Němci nebo kdokoli jiný, ale v tuto chvíli je to to jediné, co se dá dělat.

POHLED Z VRCHOLU (LEDOVCE)

Proč se hypoteční krize rozrostla do takových rozměrů? Jsem toho názoru, že druhořadé americké hypotéky byly jen pověstným vrcholkem ledovce. I na úrovni domácností, států či podniků totiž docházelo ke špatnému vyvažování rizik, k neadekvátnímu předlužení a bezdůvodně optimistické důvěře. Díky dluhům si státy i jedinci mohli užívat více, než na kolik opravdu měli.

Neprožíváme krizi zapříčiněnou druhořadými hypotékami, ale krizi dluhového financování. Kdyby státy nevstupovaly do krize tak předlužené, státní bankrot by nikomu nehrozil.

26. 2. 2009

EKONOMIE A TEORIE

SPOR O EKONOMII ANEB SEDLÁČEK SE MÝLÍ VE VŠEM

Rád bych dal studentu Petru Houdkovi a asistentovi na VŠE Petru Kozlovskému (Sedláček se mýlí: ve všem, HN, 23. února) za pravdu, ale mám s tím logický problém. Pokud sám řeknu, že se ve všem mýlím, dostáváme se náhle do paradoxu: mýlím se i v tom, že se ve všem mýlím? Tuto logickou past znal už Epimenidés z Knóssu: když Kréťané vykřikují, že všichni Kréťané jsou lháři, lžou? Přátelé, nezacyklili jsme se tak trošku?

MATIKA JAKO LATINA

Ve svém článku (Intelektuální stop stav aneb Ekonomické retro) jsem si sám ze sebe dělal legraci jako z příkladu „kecacího“ ekonoma. Nikde jsem ale netvrdil, že matematické modely jsou na nic. Sám je používám, byť nerad. Pouze říkám, že ekonomie je a musí být víc než ekonometrie.

Klíčová myšlenka celého mého článku byla zhruba taková: matematika se má k ekonomii jako latina k lékařství. Latina je užitečná, usnadňuje, urychluje, ale lékařství je víc než latina a ekonomie je víc než matematika.

MATIKA NA SVÉM MÍSTĚ

Tomáš Munzi ve své velice podnětné reakci napsal, že matematika je královna věd. Matematika však není vědou, ale abstraktním konstruktem, jazykem, systémem vypracovaných (užitečných) tautologií. Proto může jeden z největších logiků minulého století Ludwig Wittgenstein napsat, že „logické výroky jsou tautologiemi“ a že „logika je transcendentální. Matematika je logickou metodou.“ Bertrand Russell, snad nejznámější britský logik, matematik a filozof, to vystihl možná ještě lépe: „Matematiku lze definovat jako předmět, ve kterém nikdy nevíme, o čem vlastně hovoříme, ani zda je dané tvrzení pravdivé.“ Matematika představuje jazyk ekonomie a jako každý jazykový systém je jen sofistikovanou množinou tautologií.

Takže k vědeckému poznání potřebujeme něco víc než jen matematickou metodu. A teď pozor: stejný Bertrand Russell ve své sbírce Mystika a logika (ten heretický název!) vidí klíč k dosažení filozofické excelence v kombinování právě mystiky (inspirace) a vědy (metody). Nápad nás prostě na-padne, pře-padne, nebo ne. Rigorózní metoda přijde až na druhém místě, po nápadu.

Matematika je neuvěřitelně mocný nástroj, jenže je též dominantní a imperiální a nemůže vystihnout zdaleka vše, jak upozorňuje Munzi. Filozof George Berkeley to pojmenovává přesně: „…doufat, že zmnohonásobením nebo zdokonalením svých (analytických) schopností budeme s to poznat ducha jako trojúhelník, je tak absurdní, jako kdybychom doufali, že uvidíme zvuk.“ Přehnaná aplikace matematiky má paradoxně tendenci zamlžovat realitu, navíc v praxi často sledujeme vyprázdnění obsahu na úkor formy.

EKONOMIE A MATIKA

Jak se tedy má vztah ekonomie a matematiky? Začněme klasikem. Ekonom John Stuart Mill ve svých Esejích o etice, náboženství a společnosti (všimněte si, to téma!) napsal: „Nebude dobrým národohospodářem, kdo je jenom národohospodářem.“ Předtím než se Adam Smith stal zakladatelem ekonomie, byl morálním učitelem, který vedle Bohatství národů napsal vynikající knihu Teorie mravních citů. Thomas Malthus byl knězem, nejen ekonomem. Mimochodem ani on, ani desítky dalších klasiků ve svých knihách nepoužili ani jedinou rovnici. Matematiku prostě nepotřebovali, i oni byli „kecací“ ekonomové.

Tím se nechce říct, že matematika je špatně, ale ekonomie vznikla v kolébce filozofie a etiky, nikoli matematiky. Dám příklad, který to snad vysvětlí. My jsme pochopitelně dopady návrhu NERVu spolu se studenty FSV UK modelovali a matematizovali, abychom viděli dopady. Matematika nám v tom pomohla. Ale matematika tato opatření nikdy nevynalezla.

LETNÍ ROZJÍMÁNÍ

Jsem rád, že se tato ekonomicko-filozofická diskuse rozproudila (jen se to mělo spíš načasovat na léto, mrzí mne a omlouvám se, že jsem téma otevřel v takto hektické době). Reakce ekonomů Filipa Petrolda, Ondřeje Schneidera a Tomáše Munziho byly podnětné a namístě a děkuji za ně. Na článek studenta Petra Houdka a asistenta Petra Kozlovského se těžko reaguje, neb jsem z něj kromě invektiv nepochopil, v čem se to teda mýlím.

15. 3. 2009

EKONOMIE A TEORIE

ÚPADEK ANEB ZAČ BY EKONOMOVÉ MĚLI DRŽET HLADOVKU

Schválně si zaprovokuji: je mi skoro jedno, jak hluboký bude letošní deficit veřejných financí. Opili jsme se, teď bolí hlava a v momentě, kdy už sáhneme po paralenu, je skoro jedno, jestli to bude tableta jedna nebo tři. Jde hlavně o to, abychom za pár let znovu nebyli „pod obraz“. Nebo jinak: jde o dlouhodobou udržitelnost veřejných financí.

HLAVNĚ TEN RŮST ABY BYL

Ekonomové se teď zaměřují na to, jak nastartovat růst, dluh se „nějak vyřeší“ potom. S návrhem na to, jak se dlouhodobě usměrnit, ale zatím nepřišel nikdo.

Recese s námi budou stále, ale my bychom měli předcházet tomu, aby se z nich stávaly státní krize. Pojďme přestat cedit komára a zaměřme se na velblouda: na politický princip neustálého zadlužování státu. Stávající systém k něčemu takovému totiž přímo provokuje. A to hned z pěti důvodů.

Prvním je nenápadná lev(n)ost dluhu: kdo by chtěl zvyšovat daně? Kdo by chtěl snižovat důchody? Nikdo, kdo stojí o zvolení. Proto se rozdíl mezi státními příjmy a výdaji řeší dluhem, ten totiž vadí jen pár analytikům, kteří kvůli němu ale určitě stávkovat nebo hladovkovat nebudou.

Druhý důvod ozřejmí obraz hostince, kde vaši útratu zaplatí synové a dcery. Každý takový systém vždy vede k nemoudrému, ale pochopitelnému přejídání a opíjení se.

Třetí motivací k dluhové nadspotřebě je legitimizace tříprocentního deficitu evropským Paktem stability a růstu, který je z mnoha hledisek procyklický.

Čtvrtou příčinou je syndrom pátečního večera a kocoviny sobotního rána. Šestý den ráno si obvykle slibujeme mnoho krásných věcí; další pátek na ně ale rádi zapomínáme. Rozpočtová disciplína zatím prostě není vynutitelná.

A konečně pátý stimul k zadlužování: paradox růstu na dluh. Pokud si půjčí rodina, nikdo neříká, že zbohatla. Ale pokud to samé učiní stát, je to tak bráno a danému politikovi se tleská. Dluhem vyhnaný růst HDP vidí všichni, odpovídající růst dluhu téměř nikdo.

V minulých letech platilo: všude kolem samý přebytek, u rozpočtu ale aby lupou pohledal. Potřebujeme nová pravidla. Možná bychom my ekonomové měli stávkovat za přinejmenším vyrovnaný rozpočet! A možná bychom měli držet hladovku, nevytváří-li stát za prudkého růstu rozpočtové zásoby na doby horší.

MISSION POSSIBLE: PŘEBYTEK

Cílem je co nejrychleji splatit státní dluh. Cest je mnoho, já dávám ke zvážení tři.

První je politická. Nové dynamické pravidlo Paktu stability a růstu. Místo statických 3 % se pojďme domluvit, že součet deficitu plus růstu HDP nesmí být více než třeba 4 %. Druhá je statistická. Pojďme vytvořit novou definici HDP, u kterého se bude odečítat deficit za daný rok. Politik tak nebude moci vyhrávat volby na dluhově anabolickém růstu. Konečně třetí cesta je civilizační. Pojďme se vykašlat na růst za každou cenu a soustřeďme se na snižování dluhu za každou cenu. Tedy, pojďme se domluvit, že budeme cílit třeba k jednoprocentnímu růstu HDP a co bude nad to, ihned věnujme na splácení dluhu.

Dokud se budeme zabývat pouze fenoménem maximálního růstu za každou cenu, dříve nebo později se „uzadlužíme“ až k bankrotu. Ať přestanou mezi sebou země soutěžit v tom, kdo o kolik uměle vyžene růst, a raději zápolí v tom, kdo rychleji splatí dluhy. Kdo sníží svůj státní dluh na rozumnou úroveň (ze současných průměrných 70 % řekněme třeba na 10 % HDP), ať si zas roste, jak libo. Růst je v pořádku, pokud není na dluh.

UTRÁCÍŠ NADMÍRU? ŠLAPEJ!

A to nejdůležitější nakonec: zaveďme u každého pravidla vynutitelnost, která dnes chybí. Dohodněme se třeba, že politik, který dané pravidlo překročí, přijde o polovinu platu (práci dělá špatně!), služební auto (ať jezdí na kole, MHD a vlakem) a reprefondy. Ušetřené peníze nechť se pak alespoň symbolicky věnují na snížení sekery, kterou nadělal. Celkem mne totiž překvapilo, kolik reakcí vzbudil článek, jímž jsem si dovolil trošku zlehčit (jinak tak důležitou!) matematickou serióznost nás ekonomů. Diskuse byla fajn, ale důležitější je bavit se spíš o tomto! Nebo nám nezbude než za pár let držet tu hladovku.

19. 3. 2009

PSYCHOLOGIE TOUHY

MUKA TĚCH, KTERÉ NELZE USPOKOJIT ANEB OSPOČINUTÍ

OSEL HONÍ MRKEV

Naše spokojenost je prostě komparativní, není absolutní abudeme se cítit jako největší chudáci, pokud si náš soused, pan Nováček, koupí nové auto, přestože jsme stím svým byli dosud spokojeni. Lze této spirále uniknout?

PROROK STŘÍDMOSTI

Zdá se, že materiální svět je vtomto podobný světu duchovnímu. Vobojím chceme stále více, nic nám nestačí. Jako by vnás bylo neodbouratelné reziduum nedostatečnosti, které vnás vytváří nikdy nekončící pnutí.

REZIDUUM NEDOSTATEČNOSTI

30.4. 2009