Wild About You

Copyright © Rebecca Jenshak, 2022

Translation © Alžběta Komrsková, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-729-8

ISBN mobi: 978-80-7689-730-4

KAPITOLA JEDNA

Tyler

JEN JEDNA NOC

Před hodinou jsem měl všechno – slibnou kariéru profesionálního hokejisty, nejlepší statistiky ze všech nováčků v lize, skvělé spoluhráče a nedělní odpoledne se studeným pivem v ruce.

Možná to nezní jako moc, ale po skromném dětství jsem měl pocit, že jsem to konečně někam dotáhl. Měl jsem pocit, že mi celý svět leží u nohou. Měl jsem klid v duši. Klid bohužel nikdy netrvá věčně. Kdyby ano, považovali bychom ho za normální stav.

Život je jako jízda na horské dráze s pár vzácnými okamžiky, kdy se člověk rozhlédne, zhluboka se nadechne a řekne si, tak o tohle tady jde. Pak se objeví jeho sedmnáctiletá sestra a klid letí z okna. Možná jsem neměl všechno, ale byl jsem příčetný a měl jsem svůj byt jenom pro sebe.

Obojí se právě rozplývá jako pára nad hrncem.

„Můžeš přespat u mě v pokoji,“ nabídnu, zatímco si na gauč nesu svůj polštář, který je fakt jenom můj, a záložní peřinu.

Everly pořád postává ve dveřích, jako by si teprve teď uvědomila, že absolvovala pětihodinovou jízdu autobusem, jen aby squatovala v neuklizeném dvoupokojovém bytě svého polovičního bratra. Netvrdil jsem, že je ten byt něco extra, jenom že je můj. Bylo by snadné rozfofrovat plat za obří dům se všelijakými vymoženostmi, ale tady se cítím víc jako doma. Navíc je jen pár kroků od stadionu.

„Fuj. Na tvojí posteli spát nebudu. Kdoví kolik jsi v ní měl holek,“ nakrčí znechuceně nos.

Prohrábnu si dlouhé vlasy a chvíli je podržím mezi prsty. Návštěva kadeřníka je momentálně na mém seznamu priorit hodně nízko. Brzo ráno mám trénink a v úterý mě čeká důležitý zápas. Teď se musím naplno věnovat hokeji.

„Ráno jsem měnil povlečení,“ řeknu, což je pravda. Kromě toho je Everly jediná holka, která do tohoto bytu vstoupila od chvíle, kdy jsem se do něj před pěti měsíci nastěhoval. Ale stejně by mi to nevěřila, a navíc se nehodlám se svou sestrou dělit o detaily ze svého milostného života, bez ohledu na to, jak nudný je.

Mít všechno je namáhavé a časově náročné. Nedostal jsem se tak daleko a nedřel tak tvrdě, abych nedal hokeji úplně všechno. Kromě toho nerandím. Už ne.

Udělá další krok do mého bytu. Vidím, jak si ho zkoumavě prohlíží, ale nic dalšího nedodá. Jen upustí batoh na podlahu vedle svých okopaných bot. Moc si toho s sebou nepřivezla, což snad znamená, že to se stěhováním nemyslí vážně.

Plácnu sebou na gauč. Vsadím se, že ráno mě budou pekelně bolet záda. „Nechceš mi prozradit, proč ses rozhodla naskočit do autobusu a přijet za mnou? Nebo proč tě dočasně vyloučili ze školy… zase?“

Ztuhnou jí ramena. „Jsem unavená. Můžeme si promluvit zítra?“

Člověk by řekl, že si zasloužím nějaké vysvětlení, proč se ukázala na mém zápraží s oznámením, že končí se střední školou a chce bydlet se mnou, ale Everly měla odjakživa ve zvyku nechávat si své myšlenky i pocity pro sebe. Hádám, že na tom se nic nezměnilo.

Posledně ji dočasně vyloučili za to, že praštila spolužačku. Ta holka ji šikanovala, takže jsem si s tím nedělal těžkou hlavu. Ale dvakrát za rok?

„Musíme si promluvit, Everly.“

Zasténá. „Zníš jako máma.“

„Proč jsi tady?“

„Už jsem ti to říkala. Chci u tebe bydlet.“

„To se nestane.“

Má tu drzost vypadat překvapeně. „Proč ne?“

„Ze spousty důvodů. Začněme tím nejočividnějším. Nejsem tvůj rodič a musíš dokončit střední školu.“

„Do toho vězení už se nevrátím. Kromě toho mi příští týden bude osmnáct.“

„Co se stalo, Ev?“

„Můžeme to probrat až zítra, prosím?“

Rád bych na ni tlačil, ale je pozdě a zítra musím brzo vstávat, a tak se raději zuby nehty držím zbytku falešného pocitu klidu a samoty, které mi ještě zbývají.

„Jasně. Odpočiň si,“ řeknu.

Pomalu klade jednu nohu před druhou. S každým dalším krokem kráčí sebevědoměji. Panují mezi námi určité rozpaky, které tam dřív nebyly. Ve svém snažení uniknout z domova a něco dokázat jsem náš vztah trochu zanedbával.

„Hele, Ev,“ zavolám za ní, než zmizí v mém pokoji.

Zarazí se a ohlédne se přes rameno, ale nic neřekne.

„Rád tě vidím. Líbí se mi tvoje vlasy.“ Blonďaté prameny jsou delší a splývají jí na záda. Od chvíle, kdy jsem ji naposledy viděl, uplynulo šest měsíců a Everly se dost změnila, ale tohle mi momentálně připadá jako nejbezpečnější poznámka. Je hubenější – vlastně až příliš, má výraznější make-up a na jejím zápěstí jsem si všiml tetování růže, které tam dřív nebylo.

U pubertální holky je to nejspíš normální, ale je to právě kombinace všech těch drobností a poraženého výrazu v její tváři, co mi zabrání poslat ji pryč nebo naložit do auta a odvézt ji domů.

Ten výraz se rozplyne, když obrátí oči v sloup a zmizí v mém pokoji. Pro jistotu za sebou práskne dveřmi. Dobrej pokec.

Dlouze vydechnu a s tichým sténáním se pokusím uvelebit na gauči. Je to jen jedna noc. Nemůže přece myslet vážně, že tady zůstane. Sice je téměř dospělá, ale nemám čas se o ni starat. Můj život je jedna velká rutina – všechno má svůj řád, od okamžiku, kdy jdu spát, až po čas, kdy jím každé jídlo.

A máma s tím navíc určitě nebude souhlasit. Možná není ten nejlepší rodič na světě, ale přece jenom nepokrčí rameny nad oznámením, že její nezletilá dcera sekla se školou a odstěhovala se do jiného státu. Když jsem jí volal, abych ji informoval, že je Ev tady, nezvedla mi to. V hrudi se mi usídlí nepříjemná předtucha. Co jsi sakra provedla, Everly?

Ať už se stalo cokoliv, ráno je moudřejší večera. Až vstane, promluví si s mámou, změní názor a bude se chtít vrátit domů. A já získám zpátky svůj byt i příčetnost. Je to jen jedna noc.

KAPITOLA DVĚ

Tyler

NIC NEJDE PODLE PLÁNU

O MĚSÍC POZDĚJI

„Ev! Za pět minut odcházíme!“ zakřičím, když vejdu do bytu.

Svleču si zpocené tričko a protáhnu si krk. Kilometr navíc na běžeckém pásu napětí a frustraci neuvolnil, jak jsem doufal.

Zakopnu o svou cestovní tašku a se zaklením ji odsunu z cesty. Včera večer jsme měli venkovní zápas a vrátili jsme se až pozdě v noci. Vážně jsem si chtěl přispat, ale gauč se mnou měl jiné plány. Mám pouhých pět minut na to, abych se osprchoval a nasnídal. Vlastně už jen čtyři.

„Ev!“ Dvakrát zabuším na dveře ložnice. „Ev, nemůžeš znovu přijít pozdě! Musíš…“

Moje sestra otevře dveře a probodne mě vražedným pohledem. „Jsem vzhůru. Přestaň ječet. Bože, poslední dobou se chováš jako nevrlej stařík.“

Je mi dvaadvacet. Sice nejsem nejmladší hráč v NHL, ale jsem nejmladší na soupisce Wildcats. A věřte mi, nic nevyvolá v člověku pocit, že je starý, víc než pubertální holka.

„Úkoly máš hotový?“ zeptám se a hodím tričko do koše na prádlo.

„Jo.“

„I tu slohovku do angličtiny?“

„Jo.“ V hlase jí zaznívá vztek. „Včera večer mi s tím pomohl Declan.“

„Přinesl jsem bagely. Vezmi si něco k jídlu. Za chvilku můžeme vyrazit,“ řeknu a zavřu za sebou dveře koupelny.

Otočím kohoutkem a vstoupím pod proud vody, která je tak studená, až se zachvěju. Bezva, takže o horké sprše si můžu nechat jen zdát.

Pevně stisknu víčka a spěšně si umyju tělo i vlasy. Měl jsem se vysprchovat na stadionu po ranním tréninku, ale chtěl jsem se co nejdřív dostat domů, abych dohlédl na to, že Everly vstala a připravila se. Je to její první týden na nové střední škole a je vážně náročné skloubit všechno dohromady. Obzvlášť když jsme s týmem na cestách. Tenhle týden přišla třikrát pozdě. Naštěstí už je pátek.

O třicet vteřin později vylezu ze sprchy, omotám si kolem boků ručník a propletu se nepořádkem ve své ložnici. Všude se válí její oblečení – na posteli, na podlaze, z lampy na nočním stolku dokonce visí něco krajkového. Otřepu se a vstoupím do šatny, abych se oblékl.

I tady jsou další její krámy, ale jelikož můj šatník zabírá ve velké průchozí šatně sotva třetinu polic, nevadí mi to… přinejmenším ne moc. Na holku, která si toho moc nepřivezla, se jí povedlo roztahat své věci opravdu všude.

Musíme si promluvit o úklidu. Cítím se trochu jako pokrytec, protože nejsem zrovna ztělesněním pořádku a organizace, ale když jsme tu dva, byt začíná připomínat chlívek.

Je vtipné, že když jsem se nastěhoval, ten byt mi připadal jako palác. Nikdy jsem nebydlel sám. Když jsem hrál za juniory, vždycky jsem bydlel s ostatníma klukama v malém domku nebo bytě nevalné úrovně. Pořád mi připadá šílené, že je celý ten byt jenom můj. Jasně, má pouhých sto osmdesát metrů čtverečních a jen si ho pronajímám, ale dokud se tu neukázala Everly, poprvé v životě jsem měl svůj vlastní prostor. Něco, co bylo jen moje. Chybí mi to.

Když vyjdu z šatny, Everly je v kuchyni. Tolik jsem spěchal do sprchy, že jsem si nevšiml, co má na sobě, ale teď při pohledu na její oblečení zaskřípu zuby. „Tohle si vzít nemůžeš.“

„Proč ne?“ Narovná se a očima jí probleskne vzdor.

„To mi řekni ty. Četla jsi stejný školní řád jako já.“

Obrátí oči v sloup. „Nečetla jsem ho a je mi to jedno.“

„To teda není. Pamatuješ?“ Když jsem konečně svolil, že u mě může zůstat, na oplátku musela souhlasit s jedinou podmínkou: bude chodit do školy a sekat latinu.

Rozváže flanelovou košili, kterou má kolem pasu, a obleče si ji. Nechá ji rozepnutou, takže její odhalené břicho nezakrývá, ale aspoň takhle.

Nic nešlo podle plánu. Jedna noc se proměnila ve čtyři týdny a teď to vypadá, že se mnou Ev zůstane dalších pět měsíců, než dokončí střední školu. Pět měsíců… To není ani půl roku. O rozum pravděpodobně nepřijdu.

Snažíme se jeden druhému vyhýbat, což je v takhle malém bytě poněkud obtížné.

Ozve se zaklepání na dveře. Vím, že to může být pouze jediný člověk, a tak zakřičím: „Je otevřeno.“

Vteřinu nato se ve dveřích objeví Declanova hlava. „Brýráno.“

„Ahoj, Decu. Chceš kafe?“ zeptám se, zatímco já si ji nalévám do cestovního hrnku.

„Ne, dík. Jen jsem se zastavil, abych popřál Ev hodně štěstí s testem z matiky.“

Sevře se mi žaludek.

„To už máš test?“ pohlédnu na ni. Do háje, měl jsem to vědět. Rodiče mají vědět, kdy mají jejich děti ve škole testy, nebo ne? Přehlédl jsem nějaký tištěný učební plán? Používají se vůbec ještě?

Přikývne. „Každý pátek.“

„To zvládneš, Malá Sharpie,“ prohlásí Declan povzbudivě.

Poté, co se mi Everly před měsícem objevila na zápraží a neodjela po noci nebo dvou, jak jsem původně předpokládal, jsem se stal jejím zákonným zástupcem. O vánočních prázdninách oslavila osmnáctiny, takže technicky vzato už zástupce nepotřebuje, ale potřebuje někoho, kdo ji srovná do latě. Vlastně je to na to potřeba celý tým. Čili mí spoluhráči. Z Declana a dalších pár blízkých kluků hokejistů se stali její náhradní starší bratři.

„Díky, Velký Sato,“ popíchne ho, ale pak se na mého spoluhráče usměje.

Ze všech kluků, o kterých jsem si myslel, že si s nimi Everly bude rozumět, byl Declan asi ten, koho bych tipoval úplně na posledním místě. Je tichý a většinou si hledí svého, ale vypadá to, že dospívajícím holkám rozumí líp než my ostatní. Kdo by řekl, že tenhle zadumaný obránce je ve skrytu duše měkkota?

„Jdeš dneska na led?“ pohlédnu na jeho zápěstí.

„Jo, ráno s tím jdu na kontrolu.“ Sevře rty a zkusmo zatne prsty pravé ruky v pěst.

Minulý měsíc byl na operaci a teď chodí na rehabilitace. Je pro něj náročně mít tolik volného času a meškat zápasy, ale mně jeho zranění zachránilo zadek. To on dohlíží na Everly, zatímco jsem na cestách. Bydlí ve stejné zástavbě jako my, jen pár pater nad námi. To, že se tady občas zastaví, když nejsem doma, mi nejednou vytrhlo trn z paty.

„Tak jo, uvidíme se tam.“ Mrknu na hodiny. Sakra, už máme zpoždění. „Můžeme jít, Ev?“

Cestou do školy má v uších sluchátka a mlčí. Šťouchnu do ní loktem. „Je ve škole všechno v pohodě?“

„Škola je škola.“

„Můžeš mi to přeložit?“

Obrátí oči v sloup. V mojí přítomnosti to dělá velice často. „Znamená to, že škola je sice na prd, ale ujde to.“

Chystám se odbočit na parkoviště, ale Everly si odepne pás. „Tady to stačí.“

„Mám chvilku čas. Říkal jsem si, že bych tě mohl doprovodit a…“

„Ani náhodou. To bych radši umřela.“

Dramatičtěji by to nešlo? Sjedu na parkoviště a zastavím.

„Díky za odvoz,“ řekne.

„Hej,“ zastavím ji dřív, než stačí vystoupit. „Trenér Miller a jeho manželka nám v tomhle vážně vyšli vstříc. Jestli to nebude fungovat, vracíš se do Iowy.“

„Ano, pane,“ řekne, ale už to nezní tak sarkasticky. Ví, že mám pravdu. Ne že by to snad přiznala nahlas.

„V kolik tě mám vyzvednout?“

„Odvoz domů si zařídím sama.“ Vyskočí z auta dřív, než můžu něco namítnout.

S tichou modlitbou k bohům puberty otočím auto a vyrazím na stadion.

Sotva vjedu na led, odchytí mě trenér. „Jak to jde s Everly? Zvyká si na nové škole?“

„Dobře. Aspoň myslím. Ráno mi nedovolila, abych šel s ní. Zjevně jsem trapnej.“

Zasměje se. „Tohle období si pamatuju moc dobře. Zvládne to,“ ujistí mě.

Jeho slova mě trochu uklidní a při tréninku se snažím na Everly nemyslet. Hokej byl vždycky můj únik, ale nikdy jsem ho nepotřeboval víc, než co se ke mně nastěhovala Everly.

Myslel jsem, že nás to sblíží, jako když jsme byli děti, ale to, že jsem za ni teď zodpovědný, náš vztah jen zkomplikovalo. Je naštvaná a odtažitá a já jsem nevrlý. Vím to, ale nedokážu si pomoct.

Čeká nás pár důležitých zápasů a já musím najít způsob, jak se soustředit. Chybí mi dny, kdy byl mou jedinou starostí hokej. Cítím se jako sobec. Svou sestru mám rád, ale neplánoval jsem strávit první sezónu v profesionální lize dohlížením na to, jestli chodí do školy a nefláká se.

Po silovém tréninku zůstanu s Declanem v posilovně. Oba se mlčky protahujeme.

Vejdou Ash a Leo a posadí se na žíněnky vedle nás.

„Co tu vy dva ještě děláte?“ zeptá se Leo.

Dec zabručí a pokrčí rameny. Přestože ještě nemůže trénovat, tráví tady celý den. Vím to, protože jsem tu obvykle s ním, abych nemusel do svého stísněného bytu.

„Je tady obdivuju ten prázdný prostor,“ řeknu. „Myslíte, že by mi dovolili se sem nastěhovat?“

Ash se uchechtne. „Sestřička tě dohání k šílenství?“

Nekomentuju to. Kdybych to přiznal nahlas, cítil bych se hrozně.

„Chápu to,“ řekne. „Mám dvě sestry. Můžeš je mít rád a zároveň je občas chtít zabít. Doporučuju špunty do uší a masku na spaní.“ Kopne mě do nohy. „A hlavně musíš vytáhnout paty z bytu. Večer se stav u mě.“

Bože, jak rád bych jeho pozvání přijal. Vím, že Everly nepotřebuje, abych jí celý den stál za zadkem, ale nejsem si jistý, kolik prostoru jí dát. Obzvlášť když pro nás trenér a jeho manželka tolik udělali. Jen díky doporučení paní Millerové se mi podařilo dostat Everly na soukromou střední školu. Nepracuje tam, ale je místní učitelka a zatahala za pár nitek, aby mi pomohla. Ukázalo se, že dvě dočasná vyloučení v jediném školním roce z Everly neudělala studentku, o kterou by se školy praly.

„Nemůžu. Kvůli venkovním zápasům jsem Everly tenhle týden skoro neviděl. Vezmu ji na večeři a zkusím z ní vytáhnout, jak to jde ve škole.“

„Vezmi ji na večeři ke mně. Objednám pizzu.“

On i Leo jsou fajn kluci a v jednom kuse mi nabízejí pomocnou ruku, ale moc často toho nevyužívám. Důvěřovat ostatním pro mě není snadné. Dokonce ani spoluhráčům. Everly to má stejně. Klidně tomu říkejte obranný mechanismus po příliš mnoha zklamáních. Já tomu říkám zdravý rozum.

„Díky. Možná někdy jindy.“ V kapse mi zabzučí telefon. Vytáhnu ho a přečtu si číslo volajícího.

„To je škola,“ řeknu. „Běžte napřed, kluci.“

„Haló?“ ohlásím se, zatímco kráčím chodbou k zadnímu východu ze stadionu.

„Dobrý den, pane Sharpe. U telefonu Bestová z Park Academy.“

Zmocní se mě nepříjemná předtucha, ale snažím se znít vesele. „Dobrý den, paní Bestová. Je všechno v pořádku?“

Vyjdu jen v šortkách a tričku na mráz. Než si uvědomím, co dělám, sedím v autě a jedu ke škole, ještě než se paní Bestová vůbec dostane k jádru toho, proč volá.

„Everly je v pořádku, ale odpoledne jsme měli menší incident. Mohl byste se zastavit na krátkou schůzku?“

„Jsem na cestě,“ odpovím úsečně. Rozhostí se ticho a já zoufale přemýšlím, co dodat. „Měl bych si dělat starosti?“

„Myslím, že bude lepší, když to probereme osobně. Všechno vám řeknu, až dorazíte.“

Zavěsím a pevně sevřu volant. Podobného telefonátu jsem se podvědomě děsil celý týden. Nemyslím si, že by Everly byla problémové dítě. Aspoň dřív nebyla. V létě, když jsem zrovna nehrál hokej, jsme si spolu vždycky užili spoustu zábavy – chodili jsme k jezeru nebo do skateparku za kamarády. Byla drzá, ale milá, sportovní a odvážná. Autority nikdy moc neuznávala, což máme společné. Když se člověk nemůže spolehnout na rodiče, snadno začne nenávidět každého, kdo nad ním má moc, protože ví, že ji může zneužít nebo naslibuje věci, které nikdy nesplní.

Ale když tenhle týden nastoupila na novou školu, měl jsem z toho špatný pocit, protože během měsíce, co se mnou bydlí, nic nešlo podle plánu.

Nevím, jestli jsem rád, že to podělala a já ji můžu konečně vrátit mámě a získat zpátky svůj byt i život, nebo jestli jsem zklamaný z toho, jak rychle dokázala, že jsem měl pravdu. Její selhání mi náhle připadá jako moje vlastní.

Ztracený v myšlenkách kráčím chodbami Park Academy a podrážky mých tenisek vržou o navoskovanou podlahu. Zvednu pohled k vitrínám s trofejemi lemujícím chodbu.

Plavání, přespolní běh, lakros, golf, hokej – PA má všechno. Plakáty a cedule, které visí na stěnách a ze stropu, taky rozhodně nejsou dílem studentů z hodin výtvarné výchovy. Jsou profesionálně vytištěné a poněkud sterilní. Na papíře vypadala tahle škola jako dokonalé místo pro Ev, ale když kráčím chodbou, připadám si tu… nepatřičně a svírá se mi žaludek.

Ve čtvrťáku jsem bydlel u hostitelské rodiny, abych mohl hrát v juniorské lize. Žili v bohaté čtvrti, ale Park Academy je na úplně jiné úrovni. Na něco takového není Everly zvyklá.

Chtěl jsem jí dát příležitost všechno napravit, ale obávám se, že jsem ji poslal mezi zbohatlíky, kteří si dávají chudší děti k obědu.

Trenérovu manželku jsem už párkrát potkal a nikdy ve mně ten dojem nevyvolala. Jasně, Millerovi peníze mají, ale nedávají to najevo způsobem, který by v ostatních vyvolával pocit méněcennosti.

Možná jsem na to jen přecitlivělý. Přestože jsem s klubem podepsal smlouvu v hodnotě jednoho milionu dolarů, jako boháč se necítím. Hloupost, já vím.

Otevřu těžké dveře s nápisem KANCELÁŘ na mléčném skle. Za stolem s nastavitelnou výškou stojí nějaká žena. Když ji pípnutí dveří upozorní na můj příchod, zvedne hlavu a usměje se.

„Dobrý den. Můžu vám pomoci?“

Náhle si jsem palčivě vědom toho, že jsem přišel v šortkách a zpoceném tričku. Ostatní rodiče – ne že bych byl Everlin rodič – sem bezpochyby chodí v mnohem formálnějším oděvu. „Hledám Everly Kentovou.“

„Jste její… přítel?“ Povytáhne tmavé obočí nad tlusté obroučky brýlí.

Málem se zalknu vlastními slinami. „Ne. Jsem její bratr, Tyler Sharp. Volala mi paní Bestová.“

„Ach, pochopitelně, ano.“ Obejde stůl. „Vaše sestra je ve výtvarném ateliéru. Paní Bestová odešla vyřešit další neodkladnou záležitost, ale měla by se co nevidět vrátit.“

Další neodkladnou záležitost? Rozbuší se mi srdce.

„Everly je s další vyučující a společně uklízejí ten nepořádek. Dám jim vědět, aby za námi přišly do kanceláře.“

Nepořádek. Ach jo. Cos sakra provedla, Ev?

KAPITOLA TŘI

Piper

DOSPĚLOST JE NĚKDY VÁŽNĚ NA PRD

Již pátý den formuju mladé mozky a mám chuť to zabalit. Fajn, ne doopravdy, ale na srážku s realitou jsem nebyla ani zdaleka připravená. Bolí mě celé tělo. Ne proto, že jsem většinu těch pěti dnů strávila na nohou, ale protože jsem byla tak nervózní, že jsem celý týden zatínala každý sval v těle.

Tři a půl roku jsem dřela, abych se dostala tam, kde jsem teď. Jak se to říká? Falešná naděje je mnohem nebezpečnější než strach? Vyzývám autora toho citátu, aby se postavil před třídu středoškoláků a s vážnou tváří to zopakoval.

Dneska mě balilo tolik pubertálních kluků, že se mi z toho dělá nevolno. A holky? Páni, buď jsem to vymazala z paměti, nebo jsou mnohem zlomyslnější, než když jsem před pár lety chodila na střední já.

Setřesu pesimismus a pohlédnu na studentku, kterou jsem dostala na starost. To ona je důvodem, proč to chci dělat. Holky jako Everly Kentová. I pro ni je to první týden na téhle škole a těžko říct, čí byl větší propadák.

Vyučování skončilo už téměř před hodinou, ale pořád tu jsem a čekám, až si ji vyzvednou rodiče. Stojí u umyvadla a oplachuje štětce a palety.

Telefon na stole přede mnou zabzučí příchozí zprávou. Večeře?

Nemůžu. Mám doučování. Pak ti zavolám. Rychle odepíšu svému příteli a vrátím telefon na stůl.

Hodím si do pusy poslední oschlý brambůrek, které jsem měla místo oběda, a zatímco přežvykuju, pozoruju Everly při drhnutí starých skvrn od barvy. Štětce už čistší nebudou, ale myslím, že si u toho rovná myšlenky.

Nevypadá jako holka, která dokázala během jedné hodiny zničit kulisy na divadelní představení, na kterých studenti pracovali celé pololetí. Ani se netváří provinile. Přesto její držení těla něco prozrazuje – je naštvaná a otrávená, ale v očích jí probleskuje ždibec nejistoty, kterou se snaží zakrýt silným líčením a pohledem, jenž zastraší každého, kdo by mohl představovat hrozbu. Když tu Everly vydržela celý týden, vydržím taky.

„Myslím, že to stačí,“ řeknu.

Zakručí mi v žaludku. Hodím prázdný pytlík od brambůrků do koše a pohlédnu na hodiny na zdi. Všichni už odešli domů. Chodby jsou tiché a parkoviště pod oknem je převážně prázdné. Moje mentorka, paní Aaronová, byla hned po vyučování objednaná k lékaři, a tak jsem se nabídla, že s Everly zůstanu místo ní.

Everly se posadí na židli před mým stolem. Prohlíží si nehty a olupuje z nich černý lak.

Neomluvila se, ale její našpulené rty mi napovídají, že něco cítí… i kdyby jen vztek, protože tu trčí se mnou. Ach, být tak znovu puberťačka, pokrčit nad průšvihy rameny a nechat rodiče, aby všechno vyřešili za mě! A to nevtipkuju. Ráda bych zavolala rodičům a poprosila je, aby mě zachránili. Dospělost je někdy vážně na prd.

Nervózně poklepávám nohou. Musím odsud co nejdřív vypadnout, protože za třicet minut mám doučování a fakt to nechci rušit. Allenovi dobře platí, zvlášť když vezmu v potaz, že jejich devítiletá dcera je opravdu chytrá, a ty peníze zoufale potřebuju. Praxemi ve škole si moc nevydělám, což je zločin, protože tenhle týden jsem fakt dřela.

„Tvoji rodiče jedou z práce?“ zeptám se a snažím se, aby mi na hlase nebylo poznat, že se v duchu usilovně modlím, aby dorazili co nejdřív.

Než stačí odpovědět, zazvoní telefon na mém stole – vlastně na stole paní Aaronové.

„Haló?“ ohlásím se, když zvednu sluchátko k uchu.

„Dobrý den. Paní Bestová čeká na Everly v kanceláři.“ Kim, sekretářka, mluví sladkým, vřelým tónem, který zní, jako by se usmívala. A opravdu se usmívá pokaždé, když ji vidím.

„Už jdeme,“ vyhrknu příliš dychtivě a vyskočím na nohy ještě dřív, než položím sluchátko.

Everly mlčky vstane a následuje mě. Pomalu se plouží za mými zády.

Konečně odsud vypadnu. Možná se ještě stihnu stavit na jídlo, než vyrazím k Allenovým. Ráno jsem se příliš dlouho rozhodovala, co si vezmu na sebe (už vážně potřebuju obměnit šatník), a zapomněla jsem si zabalit oběd. Myslela jsem, že si prostě skočím do školní jídelny, ale žádný z učitelů v jídelně neobědvá, takže jsem se cítila divně a radši si koupila něco z automatu. Umírám hlady.

Když zahneme za poslední roh, Everly promluví. „Vyloučí mě?“

Zarazím se a pohlédnu na ni. „Nejsem si jistá.“

Pevně sevře popruhy batohu a sklopí oči k botám. „Pošle mě zpátky.“

Ucítím náhlý záchvěv soucitu. Neptám se kam zpátky. Ať už to znamená cokoliv, Everly z toho radost nemá.

„Bude to v pohodě,“ ujistím ji, přestože nemám absolutně žádné právo to říkat. Okamžitě toho zalituju. Netuším, co právě zažívá doma nebo proč přestoupila ve druhém pololetí posledního ročníku na novou školu.

Učitelkou chci být ze dvou důvodů a budu si je opakovat každý den, pravděpodobně několikrát denně. Zaprvé, moje babička byla učitelka a taky ten nejúžasnější člověk, jakého jsem kdy poznala. Milovala jsem ji víc než kohokoliv jiného. Všude, kde se objevila, lidé ji prostě zbožňovali. Její studenti vyrostli, měli děti a doufali, že bude učit i je. Zvali ji na své svatby a křty, jako by byla součástí rodiny. Bylo neuvěřitelné s ní někam jít a potkat některého z jejích bývalých studentů. Její práce byla pro lidi důležitá na skutečné a osobní úrovni.

Zadruhé – a tenhle důvod je těžké vyjádřit tak, aby nezněl otřepaně – chci pozitivně ovlivnit životy ostatních lidí. Můj život byl… snadný. Ne vždycky, rozhodně ne teď, ale většinu svého života mám pocit, že vesmíru něco dlužím. Viděla jsem, co dokázala moje babička, a chci v tom pokračovat. Nevím, jak jinak to popsat, než že mám prostě pocit, že tohle je můj úděl.

Možná nebudu tak dobrá učitelka jako moje babička, ale jestli dokážu změnit život aspoň jednomu člověku, myslím, že to bude stát za to. A řekla bych, že Everly Kentová je dobrý začátek.

„Udělám, co bude v mých silách,“ řeknu a vezmu za kliku školní kanceláře.

„Díky.“ Zvedne ke mně oříškové oči a slabě se usměje.

Kim kývne do zadní části kanceláře. „Everly, můžeš jít dál.“

Dívka vedle mě potichu poděkuje a vykročí k otevřeným dveřím kanceláře paní Bestové.

Vejde dovnitř a posadí se na prázdnou židli před stolem. Následuju ji a pak chvíli postávám ve dveřích, protože si nejsem jistá, jestli se mám schůzky zúčastnit, ale z druhé strany dveří Everly příliš nepomůžu.

„Slečno Vaughnová,“ řekne ředitelka Bestová. Jedno tmavé obočí má povytažené, jako by se ptala, co tady dělám.

„Dobrý den. Jen jsem doprovodila Everly z učebny, ale když už jsem tady, chtěla bych říct, že Everly moc ráda pomůžu napravit škody,“ vyhrknu a pak rychle dodám: „Pokud s tím budete souhlasit.“

„Posaďte se,“ ukáže na prázdnou židli. „Vzniklé škody jsem právě probírala tady s panem Sharpem.“

Konečně se podívám na Everlina otce. Jejich jména mi zavíří hlavou jako tornádo připravené ničit. A pak pohlédnu do jeho zelených očích a ty to přesně udělají – zničí mě.

Už nejsem schopná žena v nové práci, ale mladá holka se zlomeným srdcem, v slzách kvůli klukovi, který teď sedí na druhé straně místnosti. Až na to, že už to není kluk.

Tyler Sharp dospěl. To jsem věděla. Jeho tvář vidím na každém rohu, ale ani jeho neustálá přítomnost v médiích mě nedokázala připravit na osobní setkání.

„Piper,“ vydechne mé jméno. Ze rtů mu splyne jen rozechvělý šepot.

Přesto mi jeho hlas vyrazí dech. Aniž bych přerušila oční kontakt, omráčeně kráčím k volné židli. Narazím do stolu ředitelky Bestové a zavrávorám.

Tyler rychle vstane, jako by se chtěl vrhnout přes místnost, aby mi pomohl. Natáhnu ruku, abych ho zastavila, a bolestně se zašklebím. Nohou se mi rozlévá bolest, ale ve srovnání s tou v mé hrudi je zanedbatelná.

Zvednu k němu pohled od naraženého kolene. Moje středoškolská láska. Technicky vzato moje jediná láska.

Má na sobě kraťasy a tričko Wildcat, jako by přijel rovnou ze stadionu. Mám na jazyku asi milion otázek, ale žádná z nich se nehodí vyslovit před mou novou šéfkou.

Neohrabaně se narovnám. Nevšímám si ostré bolesti a roztáhnu rty do úsměvu. „Tylere. Ahoj. Neuvědomila jsem si…“ Pohlédnu na Everly. Jeho sestra. Když jsme byli spolu, často o ní mluvil, ale nikdy jsem ji nepotkala osobně a rozhodně jsem nečekala, že na ni narazím tady. Zatěká mezi námi pohledem.

„Mám tady učitelské praxe.“ Posadím se a zhluboka se nadechnu.

Přikývne, ale nepromluví. Pohled však neodvrátí, a tak přeruším oční kontakt jako první a obrátím se na ředitelku Bestovou.

„Skvělé,“ řekne a sepne ruce. „Už jsem panu Sharpovi vysvětlila, jaké škody tady Everly napáchala na školním majetku.“

Everly sebou trhne. Myslím, že jí konečně dochází, v jaké je kaši.

Ředitelka Bestová na ni pohlédne. „Vím, že přestoupit na novou školu v polovině posledního ročníku není jednoduché, ale to neomlouvá, co se dnes stalo. Spousta lidí velice tvrdě dřela na kulisách, které jsou teď zničené.“

Dovolím si kradmý pohled na Tylera. Zatíná zuby, rty má sevřené do tenké čáry a hledí na svou sestru, jako by čekal na vysvětlení.

„Ev?“ Jeho hlas je tichý, ale přísný.

„Mrzí mě to, jasný? Nevěděla jsem, že to jsou kulisy.“

Tyler si zamyšleně přejede rukou po čelisti a zvrátí hlavu ke stropu. Otevře ústa, ale nevyjde z něj ani hláska. Pak konečně promluví nahlas. „Co to znamená pro Everly? Vyloučíte ji?“

Ředitelka Bestová se opře o opěradlo židle a položí si sepjaté ruce do klína. Mlčky promýšlí další krok. Pak konečně řekne: „Věřím, že jsi to neudělala se zlým úmyslem, ale příště měj na mysli, že pokud ti něco nepatří, nemůžeš po tom jen tak, jak tě právě napadne, malovat. Slibuješ?“

„Slibuju.“

„Nebude se to opakovat,“ dodá Tyler.

„Dobře.“

„To je všechno?“ Tyler jako by nevěřil, že z toho Everly vyvázne tak snadno.

„No, ty kulisy jsou nepoužitelné a za pár měsíců máme divadelní představení, na které se všichni moc těší.“

„Škody samozřejmě zaplatím,“ dušuje se Tyler.

„To nebude nutné.“ Paní Bestová se na mě obrátí pohledem. „Jste si jistá, že chcete dohlížet na opravu kulis?“

„Ano,“ přitakám a kvůli Everly se snažím znít sebevědomě. Možná trochu i kvůli Tylerovi. Nechci, aby viděl, že jsem nervózní, kvůli práci, a už vůbec ne kvůli němu.

Krátce mu pohlédnu do očí, a když zjistím, že mi pohled opětuje, s námahou polknu.

„Můžeme na nich pracovat po škole, jestli vám to vyhovuje,“ navrhnu jemu i Everly, ale dívám se přitom na ni.

„To zní fér,“ přikývne Tyler. „Everly?“

Everly nevypadá, že by jí to připadalo spravedlivé, ale nakonec přikývne.

„Dobrá. Tak tedy domluveno.“ Paní Bestová vstane a Tyler udělá totéž. Podá mu ruku. „Děkuji za váš čas.“

„Nápodobně,“ řekne, pustí ji a chytí Everly za loket.

Počkám, až vyjdou z místnosti, a pak se loudám chodbou za nimi.

„Potkáme se venku,“ řekne Tyler sestře.

Nemusí ji pobízet dvakrát. Bez jediného slova vyběhne ze školy.

Tyler je vyšší. Mohutnější. Z tváře mu zmizela ta klukovská měkkost, která tam bývala, když jsem ho znala. Připadá mi to jako celá věčnost.

„Netušila jsem, že je to…“ odmlčím se. „Nevěděla jsem, že se sem přestěhovala taky tvoje rodina.“

Taky ve smyslu, že jsem věděla, že on tu je. Samozřejmě že jo. Musela bych být úplně odtržená od reality, abych to nevěděla. Tohle město hokejovým týmem Wildcats doslova žije a Tylerovi se teď jako nováčkovi s hvězdným potenciálem dostává spousty pozornosti.

„Rodiče ne. Jenom Everly. Bydlí u mě.“

„Aha.“ Mám hromadu otázek, které se neodvažuju položit, protože si už nejsme blízcí. Když jsme spolu chodili, jeho sestru jsem nikdy nepotkala osobně, ale viděla jsem ji na fotkách. Bylo jí tehdy třináct, a kdyby se tu neukázal, nikdy bych si nedala dvě a dvě dohromady.

„Rád jsem tě viděl, Piper,“ řekne. „Doufal jsem, že na tebe někdy narazím. Jen jsem nečekal, že za těchhle okolností.“

Srdce mi divoce buší, ale zároveň mnou cloumá vztek. Ten kluk mi rozlámal srdce na milion kousků. Chodili jsme spolu úžasných osm měsíců. Bydleli jsme v různých městech, takže náš vztah byl převážně na dálku, ale měla jsem pocit, jako by se mnou byl každou vteřinu dne: zprávy, telefonáty dlouho do noci, společné víkendy, kdy jsme se líbali, dokud nás nebolely rty. Tolik jsem ho milovala! Myslela jsem, že už spolu budeme navždy. V osmnácti je to možná hloupé, ale nikdy jsem nepotkala nikoho, ke komu bych cítila to, co jsem před lety cítila k němu. Ani před ním, ani po něm.

Rozešel se se mnou během jarního plesu na mojí škole. Měl být můj doprovod, ale kvůli hokeji to nakonec nestihl. Upřímně, nestalo se to poprvé. Jeho rozvrh byl na středoškoláka fakt šílený. Chápala jsem to. Jak jsem říkala, měli jsme mezi sebou pouto, aniž bychom se potřebovali vidět každý den, a mně nevadilo být tím, kdo něco obětuje, jako třeba jezdit o víkendech za ním, místo aby on přijel za mnou. Tak moc jsem ho milovala. Na ničem jiném nezáleželo.

Ale když mi tu noc zavolal, aby mi řekl, že to nestihne, dodal, že mě už nemůže dál zklamávat. Řekl: „Miluju tě, Pipes, ale právě teď nám to není souzeno.“ Nechal mě stát před školní tělocvičnou v dešti a bez doprovodu. Dobře, fajn, nepršelo, ale plakala jsem tolik, že to vypadalo, jako bych prošla bouřkou.

Trvalo vážně dlouho, než jsem se přes to přenesla. A před pěti měsíci se přestěhoval do mého města a já musím vídat jeho tvář na každém rohu.

A teď stojí přímo přede mnou.

„Já tebe taky,“ řeknu, ale do očí mu nepohlédnu.

„Díky za to, cos udělala.“

„Neudělala jsem to pro tebe.“

Povytáhne koutek úst, ale úsměv to tak docela není. „To mi došlo. Ale stejně ti jsem vděčný.“

„Vypadá jako hodná holka.“

„Fakt?“ zasměje se hořce a prohrábne si tmavé vlasy.

Jelikož nevím, co na to odpovědět, jen přikývnu.

„Pořád máš stejný číslo?“ Vytáhne z kapsy telefon. Když neodpovím, zvedne ke mně od obrazovky pohled. „Pro případ, že bych tě musel kontaktovat kvůli Everly.“

„No, jestli budeš něco potřebovat, měl bys zavolat paní Bestové nebo Kim v kanceláři.“

Něco naťuká do telefonu a mně v kapse zavibruje mobil. Bezpochyby to slyší, ale nechám mobil, kde je.

Tyler sevře telefon v dlouhých prstech a konečně se na mě usměje. Doopravdy, se vším tím puberťáckým šarmem, do kterého jsem se před čtyřmi lety zamilovala. Ale je v něm i něco dalšího. Lítost? Bolest?

O tomhle dni jsem mnohokrát snila. Jak bych vypadala (úúúžasně!), co bych řekla (ach, tolik věcí – všechny dokonalé a kousavé), a co je nejdůležitější, jaké uspokojení bych cítila, jakmile bych si uvědomila, že už nedokáže probudit mé tělo k životu jediným pohledem.

Štve mě to. Všechno.

Teprve když odejde, konečně vydechnu a vytáhnu telefon, abych si přečetla jeho zprávu.

Jsi ještě krásnější než před čtyřmi lety.