EDÍCIA POÉZIA

Octavio Paz

Každodenný oheň

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Octavio Paz: 1960 Libertad bajo palabra, 1962 Salamandra,

1969 Ladera este, 1971 Topoémas, 1976 Vuelta, 1987 Árbol Adentro

Copyright © 1998 Marie José Paz, heiress of Octavio Paz

Translation and Study © Ján Zambor, 2017

Cover photo © Granger NYC / alamy stock photo

Graphic and cover design © E. J. Groch, 2017

Slovak edition © Skalná ruža, 2017

ISBN 978-80-89816-05-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Dve telá

Dve telá zoči-voči

sú niekedy dve vlny

a noc je oceán.

Dve telá zoči-voči

sú niekedy kamene

a noc je pustatina.

Dve telá zoči-voči

sú niekedy korene

v noci spletené.

Dve telá zoči-voči

sú niekedy dýky

a noc je blesk.

Dve telá zoči-voči

sú dve hviezdy, padajúce

v prázdnom nebi.

Epitaf pre jedného básnika

Chcel spievať, spievať,

aby zabudol

na svoj pravý život lží

a spomínal

na svoj lživý život právd.

Ulica

Je jedna ulica, dlhá a tichá.

Idem v tme, potknem sa a zrazu padám

a dvíham sa a stúpam, nohy slepé,

po nemých kameňoch a suchom lístí

a po nich stúpa aj voľakto za mnou:

keď zastanem, hneď zastaví sa,

keď bežím, beží. Obzerám sa: nikto.

Všetko je temné, bez východu

a znova obraciam sa na nárožiach,

ktoré vždy vedú na ulicu,

kde ma nik nečaká a neprenasleduje,

kde idem za niekým, čo potkýna sa,

dvíha a keď ma zbadá, vraví: nikto.

Prerušená elégia

Dnes spomínam na mŕtvych v mojom dome.

Nikdy nezabudneme na prvého,

hoci umrel jak bleskom zrazený, tak rýchlo,

že nestihol už posteľ, pomazanie.

Počujem palicu na schode váhať,

telo, čo opiera sa o povzdychy,

dvere sa otvárať, vojsť nebohého.

Od dverí k smrti je len malý priestor

a sotva zostáva čas posadiť sa,

zdvihnúť zrak, pozrieť na hodiny

a dozvedieť sa: osem pätnásť.

Dnes spomínam na mŕtvych v mojom dome.

Na ňu, čo umierala noc čo noc

a ktorej agónia bola dlhé

lúčenie, vlak, čo nikdy neodchádza.

Tá žiadostivosť úst

visiaca na slabučkej nitke vzdychu,

oči, čo nezavrú sa, posunkujú

a blúdia od lampy po moje oči,

pohľad, čo iného sa tuho drží,

cudzieho, v zovretí sa dusiaceho,

až mu ten vykĺzne a z brehu vidí,

ako sa tamten topí, duša stráca telo,

niet očí, ktorých by sa zachytila...

Vari ma tento pohľad volal zomrieť?

Možnože zomierame iba preto,

že nikto nechce zomrieť s nami, nikto

sa nechce pozerať do našich očí.

Dnes spomínam na mŕtvych v mojom dome.

Na toho, čo sa na pár hodín vzdialil,

nik nevie, do akého ticha vstúpil.

A každý večer po spoločnom jedle

prestávka bez farby a plná prázdna

či veta bez konca, čo sčasti visí

na vlákne veľkej pavučiny ticha,

otvoria vchod pre toho, čo sa vracia:

zaznejú kroky, stúpa, zastaví sa...

A vtedy niekto spomedzi nás vstane

a riadne zamkne dvere.

No on, na druhej strane, nalieha.

Striehne v záhyboch, vo výklenkoch, blúdi

medzi zívnutiami a po okolí.

Hoci zamkneme dvere, nalieha.

Dnes spomínam na mŕtvych v mojom dome.

Tváre stratené v mojej tvári, tváre

bez očí, meravých a vyprázdnených –

hľadám v nich azda svoje tajomstvo,

boha krvi, čo hýbe mojou krvou,

a boha ľadu, čo ma požiera?

Ich ticho je zrkadlo môjho bytia,

v mojom bytí sa ich smrť predlžuje:

som iba záverečná chyba ich chýb.

Dnes spomínam na mŕtvych v mojom dome.

Myslenie, také premárnené, skutok,

tiež premárnený, rozptýlené mená

(medzery, biele miesta, prázdne diery,

v ktorých sa hrabe tvrdohlavá pamäť)

a rozplynutie toľkých stretnutí,

ja, to abstraktné poškuľovanie

vždy po inom (tom istom) ja, a hnevy,

rozličné túžby a ich masky, zmija –

zahrabaná, pomalé erózie,

večné čakanie, mnohé strachy, čin

a jeho rub: sú vo mne, neústupné,

žiadajú jedlo – chlieb, ovocie, telo,

a vodu, čo im bola odopretá.

Ale voda už zmizla, všetko vyschlo,

chlieb nechutí a ovocie je trpké,

láska je skrotená, len prežuvaná,

v neviditeľnej klietke onanický

opičiak s vydrezúrovanou sukou,

to, čo požieraš, požiera aj teba,

tvoja obeť je tvojím katom.

Hromada mŕtvych dní a pokrčených

starých novín, odzátkovaných nocí

a na svitaní opuchnuté viečka

a gesto, ktorým rozväzujeme

kĺzavú slučku, rannú kravatu,

a už zhášajú svetlá na ulici

– zdrav slnko, pavúk, zažeň nevraživosť –

a spať ideme viacej mŕtvi ako živí.

Je otáčavou pustatinou svet,

nebo je zamknuté a peklo prázdne.

Koniec ukážky