Čas malin přezrálých

Marcela Mlynářová

Text © Marcela Mlynářová, 2026

Illustrations © Tereza Budilová, 2026

ISBN 978-80-284-1500-6

Šedivějící vlas a sem tam loupnutí

ještě nejsou důvodem ke změně života.

Šediny oživí L’orÉal, klouby Voltaren,

a tak lehce repasováni

můžeme dál naplno užívat

všechny krásy a svody světa.

Chce to jediné – Mít pozitivní náboj.

Poetický Herodes

Přestože mi byly v okamžiku početí o jedné bujaré noci ve vinohradu pod Lopeníkem namixovány mnohé geny a s nimi i četné povahové rysy, příliš kladný vztah k dětem mezi nimi nefiguroval. Jediné, které jsem brala na vědomí, byly děti vlastní, neboť díky tomu, že jsem jim po devět měsíců se stavebním materiálem předávala i kus svého JÁ, zůstaly i po opuštění dělohy dál mou součástí.

Ostatní lidská mláďata mi naháněla hrůzu, a proto jsem se místům jejich výskytu ve větším množství raději vyhýbala. Nesoudné přisuzování mimořádnosti matkami a babičkami jak jejich zjevu, tak intelektu hraničícímu s genialitou, mě vždy dohánělo do stavu silného sebekrocení, abych jim nenastavila u toho jejich „zázraku“ reálné zrcadlo.

Jednou jedinkrát jsem byla se svými dětmi na městském pískovišti a sledovala po dvě hodiny hemžení minilidského společenství. Při něm si nešlo nevšimnout opožděnce, který si nechal vzít všechny hračky a jen se s připitomělým výrazem bez jakéhokoli zájmu o cokoli potácel sem a tam. Při odchodu ho nejspíš babička vytáhla za ruku z pískového čtverce obehnaného dřevěným mantinelem a všechny kolem šokovala slovy: „Ten náš divoch je neuhlídatelnej a svym temperamentem zaměstnává celou rodinu…“ a vlekla toho „temperamentního divocha“ za sebou jako kufr po blokaci koleček.

To ovšem byla ještě ta jemnější verze. Mnohem hůř jsem snášela parchanty drzé, uječené, po všech stránkách nevychované, vynucující si pozornost jakýmkoli způsobem, o nichž – k mému úžasu – jejich rodiče prohlašovali, že si tím vytvářejí vlastní osobnost. S ní pak vkročili ke smůle bezmocných učitelek i do školních lavic. Naprosto nezvládnutelné byly některé nemalou částkou hrazené dvojjazyčné bilingvní třídy, neboť v nich usazení jedinci, vědomi si své nadřazenosti a nedotknutelnosti, mohli vůči spolužákům i kantorům uplatňovat jakýkoli druh podlostí, kterých měli podstatně víc než inteligence s přirozenými zábranami. Stížnost u vedení školy nepřicházela v úvahu, protože pravda byla pokaždé na straně onoho neřáda. Důvod? Jeho otec určitou sumou, kterou si nezapomněl odečíst z daní, občas chudé školství podpořil.

Děti všeobecně změnil nástup kybernetiky s počítačovou technikou obsahující i hry s nejtvrdšími násilnostmi, kterou jsem už od prvopočátku odmítla pustit přes svůj práh. Tím jsem si zachovala nedotčený svět, do kterého se nedostal ani ten nejostřílenější hacker. Potěšilo mě, že můj přístup nebyl ani zdaleka ojedinělý. Počítala jsem s tím, že se generační propast mezi mnou a vnuky tím pádem rozšíří a že se pro ně už zaživa stanu fosilií, což by byl ale přirozený důsledek doby. O to víc jsem přitvrdila i já a snad proto od nich dostávala pohledy, na kterých bylo před mým jménem uvedeno „Babička Herodes“.

Podstatný pro mne byl život mých dětí, a vnoučata, o kterých jsem věděla, že mě po odchodu do věčných lovišť ihned vymažou z databáze, brala jen okrajově. Přesto jsem zpovzdálí s hřejivými pocity zaznamenávala jejich úspěchy a byla mile zaskočena, když mě při pravidelných rodinných setkáních svým zájmem upřednostňovala. Bylo to nejspíš mým způsobem života, naprosto odlišným od už usedlých vrstevnic.

„Abyste se z babičky nezbláznili…“ zazněla pokaždé v takové situaci skoro žárlivá výčitka dcery, která svým synům dávala první poslední, aniž by se setkala s patřičnou odezvou. „Měli byste zažít její generálský přístup. To nebylo chceš-nechceš, vyhovuje ti tohle nebo támhleto. Byla jedna verze a přes tu nejel vlak…“ upřesnila s trpkostí v hlase mou výchovnou metodu. Tím mi vyvolala vzpomínku na večer, kdy jsem svým hladovým krkům po příchodu z babské sleziny – ne právě zcela střízlivá – uvařila špagety s kečupem a uzeninou. Po naložení talířů z nich uďobly a zatvářily se tak, že jsem pěstí bouchla do stolu a zaječela, aby si laskavě uvědomily, že nejsme v Alcronu.

Přitom jsem nechtě zavadila o vidličku, ta se omotaná těstovinami vznesla směrem k závěsu a po něm sjela k zemi. Zakečupované nudle ulpěly na několika místech dekorativní tkaniny, kde jsem je po odeznění vzteku našla ráno při přípravě snídaně. Protože jsem nechápala, co na nich dětem vadilo, jednu sejmutou ze závěsu jsem ochutnala a teprve tehdy zjistila jejich nedovařenost. Večeře sice vypadala dobře, ale nežral by ji ani pes. Jako vzorek mnoha podobných epizod však pobavila.

Kupodivu mě starší z vnuků začal navštěvovat častěji a jeho hlavní náplní hovoru bylo přemlouvání, abych už konečně něco udělala se svou klaustrofobií a letěla s ním do Thajska. Tuto zemi miloval ne kvůli malebnosti přírody, ale jídlu. Při studiu na FTVS ten stále bezedný, leč i při trvalém futrování hubený sporťák honil peníze brigádami s jediným cílem. Vrhnout se o prázdninách s maximálním apetitem na pestré menu Thajců, které mi po návratu vždy dopodrobna popisoval. I jeho chytrý telefon byl přímo zahlcen nikoli snímky pláží a moře, ale detaily gurmánské nabídky v hotelu i pouličních kioscích. Byla to svým způsobem úchylka, ale přijatelná.

Když při svých náborových návštěvách zjistil, že mou fóbii snižuje alkohol, s jásotem nabídl jeho trvalou dodávku po celou dobu transportu. Ten však byl tak dlouhý, že bych místo prožitků z gastroshow léčila kocovinu. Trpět za tolik peněz mi připadalo neadekvátní. Po neúspěšné misi, kterou ale nevzdával, se se mnou s obvyklým „čao“ rozloučil. Na schodech se však ještě otočil a s patřičnou grimasou dodal: „Jo a pozdravuj toho svýho Zálesáka, kterej ti tak dokonale umí vířit hormóny…,“ čímž opět zdůraznil, že mě za klasickou babičku skutečně nepovažuje.

I když na mě útočil s naprostou pravidelností při každém setkání, dál jsem při svém postižení zůstávala uprdelená v Evropě a rok od roku pracněji vyšťourávala pro sebe zajímavé destinace. Byla ještě spousta míst, která jsem neviděla, ale ta mě nejen nelákala, ba přímo odpuzovala. Podstatná byla krásná příroda, tedy lesy, skály, voda a minimum lidí.

Vracela jsem se právě z Korsiky, kde jsem se ještě předchozí den koupala v nádherně teplé vodě průzračného moře a na jemném písku prosluněné pláže BEZ LIDÍ do sebe absorbovala všudypřítomnou energii prodlouženého léta. Že definitivně skončilo, jsem si uvědomila při míjení Salcburku v podhůří Alp, kde okolní krajinu i dálnici poněkud v předstihu přikryl celistvý sněhový koberec. Ten sice po dalších kilometrech zmizel, ale nízké teploty a podzimní nevlídno nás obklopovaly už po celý zbytek cesty.

Po noci na sedadle a zřejmě i vlivem prudké změny počasí jsem si připadala tak zvalchovaně, že jsem co nejdřív už chtěla být v soukromí domova. Při objednávání taxíku jsem na dispečinku uvedla jako poznávací indicii: „V černých kalhotách a světlém saku vyšší, značně opotřebovaně vypadající blondýna.“ Popis byl nejspíš natolik výstižný, že i přes dav, který se před hlavním nádražím hemžil, ke mně přistoupil dobře vypadající čtyřicátník v nažehlené košili s tím, jestli nejsem dotyčná paní. Po odkývnutí popadl má zavazadla a se mnou za zadkem se opět protlačil ke svému vozu. Adresu znal, a tak jediná konverzace proběhla při placení.

Když za mnou zaklaply dveře bytu a já stanula před koupelnovým zrcadlem, mile mne překvapilo, že je má rozhozenost pouze vnitřní. Umyla jsem se, neboť vana s rozbitou baterií zatím stále čekala na instalatéra, svlékla se do spodního prádla a zahrabaná do peřiny obrovské postele ludvíkovské ložnice ihned usnula. Teprve po dohnání spánkového deficitu se ve mně vzbudil jiný člověk. Spokojený se spoustou zážitků a už zase prahnoucí po zážitcích nových. Tentokrát pochopitelně se Zálesákem.

Po celkové sebeúdržbě včetně manikúry, už s vyvolanými fotkami v albu a s opraveným kohoutkem nebylo proč odjezd odkládat, a tak jsem po třech dnech s nejnutnějším proviantem žhavila yetimu zvanému Čert motor. Nešetřila jsem ho a šlapala mu na krk, abych byla u svého broučka co nejdřív. Při náplni posledních rozhovorů jsem byla přesvědčena, že po mém zatroubení vyběhne a první kolo našich dlouho tlumených vášní se odehraje ještě v autě.

Neodehrálo. Ani v autě, ani nikde jinde. Po zaznění klaksonu přišel Zálesák s neurčitým výrazem k brance, zavedl mě do obýváku s hořícími svíčkami, kyticí, oříškovou čokoládou a sektovou skleničkou na baru, ale to bylo vše. Přetlakovaná na nejvyšší míru jsem se snažila krotit, leč nenaplnění mých tužeb se velice brzy přešaltovalo do obrovského pocitu zklamání a poté vzteku.

„Klídek… brzdi, nemůžeš vědět, co se mu honí hlavou. Uvědom si do prdele, že je nemocnej a každodenní ozařování nemusí tak dobře snášet jako ty před šestnácti lety. Stačí, když se dostaví únava.“ Svůj vnitřní hlas jsem se rozhodla respektovat, ale připadala si jako na návštěvě u souseda. Unavenej mi rozhodně nepřipadal, a tak jsem začala doufat, že snad večer… Ano, byl při svíčkách hořící krb i podmanivý koncert Moora, ale po něm už v posteli ležel úplně cizí člověk. I onen soused by se projevil víc.

Ráno jsme šli na houby. Když jsem ho pozorovala, jak čile běhá po „svých“ místech, odkud vytahuje jeden hřib za druhým, dospěla jsem k závěru, že nejspíš veškeré jiskření zkrátka vyprchalo. Všechno jednou začíná, ale i končí. Bylo mi to nesmírně líto, zvlášť když jsem si vybavila, jak mě v loňském roce pár dní po operaci bez ohledu na zatím nezhojenou ránu v mraze před nemocničním pavilonem popadl. Teď byl vedle mě jak psí čumák studený chlap a já měla čím dál trapnější pocit, co tu vůbec dělám.

Po druhé noci jsem se už neuhlídala a rozbrečela se jak malá holka. Kašlala jsem na svíčky, kytku a pohoštění. Chtěla jsem, aby mě alespoň vzal za ruku, ale ani toho se nedočkala. A to po měsíci odloučení.

Odjela jsem a teprve po zabydlení už ve svém Klondiku při vzpamatovávací skleničce rulandy mě zničehonic napadla další verze důvodu Zálesákova chování. Vždyť on mě touhle formou za stálý courání vlastně trestá. Teď záleží na tom, jak dlouho mu to vydrží.

Vyšťavená bez motivace cokoli dělat jsem bloumala po okolních lesích, pozorovala barevnost podzimu i v říji skotačící srnce a tiše jim záviděla. Ještě naposledy jsem posekala zahradu a byl tu opět pátek zahajující víkend. Tentokrát jsem se ani trochu netěšila.

Jako vždy mě po vystoupení z Čerta radostně přivítal Zálesákův oddaný čtyřnohý hlídač, a tak zatímco jsem ho přes plot zklidňovala drbáním mezi ušima, mi letělo hlavou, v jaké náladě bude jeho páníček. Ten k mému údivu projevil tentokrát stejnou radost a ještě v prostoru branky mě stiskl tak, až mi zapraskala žebra. Při vášnivém polibku by se zřejmě nenechal rušit ani případným zemětřesením. Byl to zase on a o to míň jsem chápala minulý nezájem. Skoro jsem začala podezírat doktory, zda mu dnes nedali znásobenou dávku s povzbuzujícími účinky. Vše, co bylo, jsem vypustila a požitkářsky vychutnávala, co se mi nabízelo. Obava, že se Zálesák brzy vyčerpá, byla naprosto zbytečná. Na plný plyn jel celý víkend, a naopak já na jeho konci potřebovala vzpruhu.

Můj stav určitě zapříčinil v sobotu ráno nevinně znějící návrh – jít opět na houby. V okamžiku, kdy jsme se ocitli v lese, se můj drahoušek znovu vyřítil hnán raketovým pohonem k určitým místům, ke kterým jsem přes výmoly a vysokou trávu kryjící zákeřné kluzké větve doklopýtala vždy se značným zpožděním. Zálesák znal okolní lesy jako své boty, a proto šel najisto. Naše konverzace v bodech setkání byla vlastně monologem, neboť mi víc než stručně v doprovodu rozhazovaných rukou připomínajících policajta na křižovatce po výpadku semaforu oznámil: „Támhle je hřibákov, támhle křemenáčov, támhle neni nic, ale támhle je kovářov.“

Poté se znovu rozeběhl a já opět v té stinné houštině, abych se nepřerazila a nezabloudila, se soustředila jen na široká, rychle se vzdalující záda v černé bundě a zrádný terén, po kterém šlapu. Na víc jsem neměla čas. Poetiku klasického sbírání hub s vnímáním podzimních barev a vůní nahradil dostih, na jehož konci jsem byla za totálního blbce, na rozdíl od Zálesáka s téměř prázdným košíkem. Proto jsem se při lesním krosu alespoň odreagovávala nadávkami. Moje „Ty že seš nemocnej? Hovno ti je!“ naštěstí Zálesák při svém předstihu nemohl slyšet. Po návratu jsem se rozhodla, že pokud spolu vydržíme do další houbové sezony, bez placatky rumu s ním do lesa nevkročím.

Zatímco mou zvadlost oživilo až prosecco, Zálesákovi vydržela energie na neměnném stupni do nočních hodin. Když usnul, o čemž mě ujistilo jeho náhlé pravidelné odfukování nad mým uchem, pomalu jsem ho převalila, na několika místech dobře stavěného obnaženého těla ještě políbila a po přikrytí dekou brzy usnula.

Ráno nás probudilo náhlé zavytí, které přinutilo Zálesáka hodit na sebe alespoň triko, aby umožnil psovi výběh za účelem vyprázdnění. Tentokrát jsem potřebovala odjet do Prahy dřív než obvykle, leč po snídani nalezla auto po nočním mrazu obalené ledem. Zálesák ihned zareagoval, z domu přinesl varnou konvici s horkou vodou, během chvilky mi okna zprůhlednil a já po jímavém loučení vyjela do mléčné inverze. Ustupovat začala až na pražské periferii.

Chvíli mi trvalo, než jsem našla místo k zaparkování, což mě při slunném víkendu překvapilo, po vkročení do domu jsem vybrala schránku plnou složenek s vyúčtovanými doplatky, což mě nepřekvapilo, a konečně namířila po vyjetí do patra ke dveřím bytu. Po odhození tašek a umístění kytice nádherných růžových růží do broušené vázy po mamince jsem popadla mobil, abych Zálesáka, tak jako pokaždé, o svém příjezdu informovala. Vyslechl mě a pak mi po krátké přestávce nalomeným hlasem oznámil, že čeká na veterinářku, protože jeho psí parťák před chvílí zkolaboval. Po mém odjezdu ho našel zalezlého a bolestí kňučícího v nejzazším koutě zahrady, a i když se snažil za přítomnosti páníčka postavit, nohy ho už neunesly. I pro mne to bylo strašné a naprosto šokující, neboť to byl plnohodnotný člen rodiny. Po odeznění hovoru jsem znovu Zálesáka prozvonila s prosbou, aby ho neopouštěl, protože i když vypadá, že nevnímá, bude zcela jistě o jeho přítomnosti vědět. Po dalších dvou hodinách se ze sluchátka ozvalo: „Má to za sebou. Při beznadějný diagnóze mu doktorka zkrátila trápení.“

Zatímco na jedné straně skončilo, na druhé nastalo. Když jsem uslyšela, jak dokáže žal dolehnout i na takového chlapa, jakým je Zálesák, měla jsem sto chutí se za ním rozjet. Nerozjela, protože mi došlo, že je v trýznivých okamžicích nejraději sám a že jeho bolest hned tak nepomine. Právě ztratil někoho, kdo mu byl přítelem, komu se mohl svěřit se svými radostmi, ale i problémy, kterých bylo podstatně víc, a kdo mu po celou dobu svého života projevoval lásku a oddanost. Po nečekané události jsem tu ránu kdesi uvnitř cítila i já. Ve všech vzpomínkách byl naší součástí a svou obdivuhodnou mimikou dával najevo, že sdílí nejen naše štěstí, ale v okamžiku nemoci Zálesáka i obavu o páníčka. První dny, kdy byl hospitalizován, ne provyl, ale doslova probrečel a dalo mi hodně práce, aby se aspoň trochu zklidnil a začal žrát. Zvířata, zvlášť některá, mají mnohem vyvinutější cit než lidé, a proto dokáží i mnohé předvídat.

Ten obrovský smutek ležel v nás obou, a ač jsme se snažili při telefonických hovorech jakkoli měnit témata, nešlo to a končila jsem v slzách. Neopouštěl mě ani na místech, kde by se dalo odreagování předpokládat. Po dlouhé době mě čekalo rodinné setkání, kdy pod vymetenou oblohou v kruhu dětí a vnoučat jsem absolvovala procházku nádherně upravenou Stromovkou s prozářenými jezírky a omítkami nově zrekonstruovaných historických objektů, zakončenou v hospůdce Na Slamníku s vynikající kuchyní. Právě v ní mi jeden z vnuků vyčetl: „Babi, co je? To nejsi ty.“

Už jsem v sobě neřešila jen smutek po náhlém odchodu psího společníka, ale i Zálesáka, který se pravidelně v případě sebemenší psychické zátěže ihned před světem uzavíral do naprosté izolace, v níž se užíral. Aniž by si to uvědomoval, zaháněl tím do různě dlouho trvajícího karanténního stavu i mě.

Na konci týdne jsem se vzepřela, popadla výletní katalog a s náhlým rozhodnutím zmizet někam alespoň na dva dny si zarezervovala v Panském domě v Rožmitálu pod Třemšínem pokoj. O půvabu lokality jsem zatím jen slyšela, a navíc se chtěla podívat do Brd. Zálesák můj nápad tentokrát přijal se značnými rozpaky, neboť v nedávné době vojskem opuštěné lesy s dosud ne všude odstraněnou municí v kombinaci s mou neukázněnou potulkou vyvolávaly určité riziko. Právě tak ale věděl, že v případě mého rozhodnutí je už jakékoli připomínkování naprosto zbytečné.

Předpověď, že bude slunečný den, opět meteorologům nevyšla a při mém odjezdu právě díky počasí odsunutému na devátou hodinu se stále na obloze povalovala deštěm hrozící oblačnost. K tomu se postarala o vlezlý chlad, a proto jsem na sebe v poslední chvíli raději než sáčko hodila koženou bundu.

Silnice byly při sobotě plné, neboť kdo vlastnil auto, vyrazil na houby, které se v letošním roce skutečně daly sekat kosou. Nikam jsem nespěchala a jen s úsměvem sledovala na plný plyn mě míjející zběsilce se snahou co nejdřív vyběhnout s košem do vytipovaného lesa.

Také jsem měla na dnešní den vytipovaný program a zahajoval ho mně dosud neznámý Mníšek pod Brdy. Po odbočení z dálnice jsem v jeho centru pomalu vyjela svažitým náměstím kolem barokního kostela až před zámek a na parkovišti vystoupila. Rozprostírající se urputnou mlhovinu jsem se rozhodla nevnímat v rámci focení zklamaně, ale naopak s nadšením, jak skvělou podzimní kulisu místnímu skvostu dodává.

Namířila jsem k bráně a ještě dřív, než jsem vešla, se seznámila s jeho životopisem. Původně býval tvrzí, jistící ochranu kupeckých karavan na Zlaté stezce z Bavor do Prahy, která teprve za Přemyslovců získala fazonu loveckého hrádku. Zámek z něj v 16. století udělali Vratislavové z Mitrovic. Po třicetileté válce ho poničený prodali jistému Engelovi, bývalému koželuhovi z Belgie, který byl za obranu Karlova mostu před Švédy povýšen do šlechtického stavu. O renesanční vizáž zámku se v letech 1656–1672 postaral stavitel Martin Reiner. Zaujala mě i informace, že poslednímu majiteli, baronu Kastovi, byl zámek pro kolaboraci s nacisty zabaven a zestátněn.

S plnou hlavou nových vědomostí jsem už nedočkavě vzala za kliku a vešla do stejně krásné a udržované zahrady jako samotný objekt, který obklopovala. Zvolna jsem doputovala až na její konec, kde mě za několika schůdky vypustila malá branka na břeh Zámeckého rybníka, odkud byl na zámek se zrcadlícím se dvojníkem v záplavě všech odstínů barev od žluté po vínovou nejkrásnější pohled. Po stisknutí spouště foťáku jsem se vrátila k autu.

Mníšek měl ale ještě další pikantnost, a to vysoko nad městem v místě zvaném Skalka poutní areál s kostelem původně hříšné a poté osvícené Máří Magdalény. Když jsem se k němu i v chladném dopoledni propocená konečně lesní zkratkou vyšplhala, překvapil mě mimo jiné tím, že jeho interiér Kryštof Dientzenhofer pojal jako krápníkovou jeskyni. Později byl svatostánek poddolováním silně narušen a po dlouhé pauze znovu zprovozněn až roku 1993 u příležitosti třísetletého výročí založení. Slavnostní mše se ujal sám arcibiskup Miloslav Vlk.

Za jasného počasí jistě krásný výhled mi byl dnes znemožněn, a tak jsem se kolem klasických, bíle zářících kapliček jednotlivých zastavení dostala až ke kolibovému občerstvení. To, že v něm v tuto hodinu při zapáleném ohni bylo víc než živo, jsem přisuzovala prodlouženému večeru spíš pohanů než křesťanů.

V okamžiku, kdy jsem už v autě začala uvažovat, kudy do Kytína, přihrála mi náhoda, které mě provázejí celý život, jeho směrovku až pod nos. Důvod mého zájmu byl jediný: Vidět hájovnu, do které spisovatelka Marie Wagnerová, známá pod pseudonymem Felix Háj, usadila v mém dětství milovaného, dnes legendárního Káju Maříka.

Kupodivu jsem se z malebné kytínské návsi s udržovaným gotickým kostelíkem u malého rybníčku vymotala tou pravou z několika paprskovitě se rozbíhajících cest a po chvíli, už drncajíc mezi poli, ji uviděla. Byla nepřehlédnutelná. Zařvala jsem radostí, Čerta, aniž bych ho zamkla, opustila a s foťákem v ruce pádila k tomu nádhernému kamennému objektu s parožím ve štítě, abych ho zvěčnila dřív, než z nakupených, už tmavých mraků začne pršet.

U něj jsem se ani trochu nedivila, že autorku tolik inspiroval. Kdyby mi tu někdo nabídl bydlení, Praha by mě už neviděla. Po získání dvou snímků jsem se vracela se stejným uspokojením jako lovec se svou kořistí. Netušila jsem, že jich dnes bude ještě několik.

Hned ta další, obzvlášť unikátní, mě čekala ve Staré Huti u rybníku Strž. Empírový dům, do kterého jezdil Karel Čapek se svou ženou Olgou Scheinpflugovou i spousta jejich přátel z uměleckých či politických kruhů. Už po vkročení do zahradního areálu jako by mě obestoupilo ono typické „čapkovství“, které dávno zahnalo do pozadí fakt, že objekt původně sloužil úředníkům železárny. Prózu tu zkrátka nahradila poezie, a to v každém koutě.

Při procházení expozicí jsem se od ostatních, kupodivu anglicky mluvících návštěvníků, poněkud lišila, protože jsem si do bloku zaznamenávala úžasné Čapkovy bonmoty, které jsem dosud neznala. Za všechny alespoň některé:

Co všechno se muselo vymyslet jen proto, aby se nemuselo myslet.

Jedna z největších civilizačních pohrom je učený hlupák.

Představte si to ticho, kdyby lidé říkali jen to, co vědí.

To nejkrásnější na světě nejsou věci, nýbrž chvíle, okamžiky, nezachytitelné vteřiny.

Jak vtipné a hlavně moudré! To se týkalo i výroku přibližujícího čachry vládnoucí elity. Ač byl pronesen v pětadvacátém roce minulého století, zvlášť jeho zakončení – „Ponižuje nás forma a duch politiky, jež vládne pomocí nečistých kompromisů mezi bezohlednými zájmy“ – je maximálně aktuální i dnes. Jen málokomu se stává, aby i po své smrti tak obohacoval. Čapkovi tato nesmrtelnost dána byla. Odcházela jsem s úžasně povznášejícím pocitem.

Z lokality dříve zaplněné hutěmi a hamry, po nichž už nic nezbylo, jsem se znovu vrátila na hlavní silnici a z ní odbočila až za Příbramí do Vysoké, kam mě nalákal památník Antonína Dvořáka. V každém případě mě zaskočilo jeho honosné pojetí.

Po zaparkování Čerta jsem vešla velkou branou do anglického parku, na jehož konci i v počasí, jaké panovalo, přímo zářil nejen omítkou, ale i světly za okny překrásný novorenesanční zámeček postavený hrabětem Kounicem. Zřejmě proto, že u něj a jeho choti, herečky Josefíny, Dvořák často pobýval, vznikl památník právě zde. Interiéry byly věnovány jak Kounicům a veleúspěšnému skladateli, tak maketám scén jeho oper včetně kostýmů hlavních postav Rusalky. U lesního jezírka pojmenovaného po této lesní žínce mě napadlo, že by se v něm ta němá éterická holka spíš brodila, než potápěla. Své tajemné kouzlo snad díky mlze bezesporu mělo.

Když jsem oboru opět s anglickými turisty, kteří dnes nejspíš zvolili okruh po místech našich velikánů, opouštěla, zarazila mě u východu na kamenném domku umístěná pamětní deska s údajem: „Zde žil a tvořil v letech 1897–1898 slavný básník a spisovatel J. V. Sládek.“ Proto mě cestou k autu napadlo, že se pohybuji v kraji nejen bohatém na nerostné suroviny, ale i sálajícím inspiraci. Jak hudební, tak literární.

Během dvou dnů strávených v tomto kraji jsem opět získala, co mi chybělo. Pozitivní náboj.

Na to, ABYCHOM podléhaLI příliš dlouho smutku, je život nesmírně krátký.