LIVIA

Nepřejte mi hezký den

Copyright © Pavlína Wolfová, 2025

Photos © František Ortmann, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0988-3

Mně v principu nevadí, že se v televizi divákům přeje hezký den, ale vadí mi, když se z těch přání stávají klišé. Ukazují vám, jak tamhle umírají děti na klinice, jak jinde zuří válka, kolik dlužíme, a nakonec vám řeknou: „Přejeme hezký den.“ To mi přijde šílené. Je to faleš. Takže mně hezký den nepřejte, jsem ráda, když mi při setkání řeknete dobrý den.

PW

Nic nevysíláme, povídáme si. To znamená, že po každém našem setkání si odtud něco odnesu a pak se většinou směju ještě cestou domů. Dokonce i potom, kdykoli si na to, co a jak paní Livia řekla, třeba druhý den vzpomenu. A když přeju lidem ze studia hezký večer, tak se mi vybaví, jak mi řekla, že ona se na mě nedívá, televizi moc nesleduje a rozhodně nepotřebuje, aby jí někdo cizí z obrazovky přál hezký den nebo večer. Hezký den mívá případně i jen tak.

V duchu se musím zase smát, protože občas mluví jako moje máma. Jsou ze stejné generace, podobná letora, stojí za to si s nimi pohovořit, poslechnout si je. Takže pro to všechno chci zkusit zaznamenat, jak přemýšlí, co a proč říká. Samozřejmě že místy s ní budu nesouhlasit, ona to ví moc dobře taky, ale ani jedné nám to nevadí.

Nechci se moc ptát, raději vás budu poslouchat. Je to náročný pro mě a především pro vás, ale vám se ta myšlenka vlastně líbí, ne?

No dobře, dostala jste mě hned na začátku tam, kde jsem vůbec nechtěla být, ale zkusíme to.

Vy jste určitě takový ten typ, co nevolí jednoduchý cesty, že?

Já jsem nad tím vlastně ani nepřemýšlela, jaké cesty volím. Jestli jsou jednodušší, nebo složitější… záleží na tom, v čem. Život vám moc jednoduchých cest nenabízí.

Tak člověk se cestou hodně naučí, ne?

Ano, to jistě.

UMĚT POZDRAVIT
A UMĚT PODĚKOVAT

PW

Livia se narodila za války v Bratislavě jako druhá v pořadí z pěti sourozenců. Tatínek byl právník, maminka učitelka na základní škole a družinářka. Když byly Livii dva roky, odstěhovala se celá rodina do Prahy. Prázdniny trávila u tetičky v Bobrovci v Západních Tatrách. Na nejstarší dochované fotce, jak kdysi vyprávěla v jednom rozhovoru, je zachycena coby ani ne roční batolátko, maminka ji tlačí v kočárku a v pozadí se rýsují Liptovské Tatry.

Jací byli vaši rodiče?

Bylo nás hodně dětí a naši rodiče byli především rodiče. Tím chci říct, že to nebyli kamarádi, ale ani krajní autorita. Některé věci se řešily v celé rodině, to znamená, že se konala rodinná rada. A pak byly situace, které jsme my čtyři dcery probíraly jen s maminkou. A pak tam byl bratr a to, co představoval otec.

Dalo by se říct, že šlo o tradiční role, ale ony to tak úplně tradiční role z dnešního úhlu pohledu nebyly. Tehdy všechny ženy chodily do práce. Moje maminka učila na prvním stupni a později dělala družinářku.

Na velkých rodinných poradách jsme probírali věci i s tátou a táta byl někdo, kdo chodil do práce jako máma, ale vracíval se domů později. Tak to prostě bylo. Táta nedělal domácí práce, řešil těžké příklady, když byl úkol z fyziky, z matematiky. A hrával šachy ve Valdeku¹ i v Demínce.² 

Kdyby stěny Demínky mohly mluvit, vyprávěly by tisíce příběhů. Třeba o tom, že právě zde byly v 19. století podepsány zakládací listiny Sparty Praha. Nebo o tom, jak se tu počátkem 20. století scházeli anarchisté a přímo
u stolů tvořili časopis Šibeničky.³ A samozřejmě by musela zaznít jména slavných, kteří do Demínky pravidelně chodívali!

Tam si mě někdy dovedl táta s sebou za ručičku. Já se dívala a on hrál. Musím říct, že dneska by mě rodičům asi odebrali, pamatuju si, že se tam strašně kouřilo a mámu to zlobilo, když jsme se vraceli domů.

Hádali se rodiče?

Naši se nikdy nehádali, tedy aspoň ne před námi. Jednou ale, a to si pamatuju, náš hodnej táta bouchnul židlí a my zírali. Bylo to po silvestru a máma mu vyčítala, že se moc věnoval krásné sousedce paní Šumavské. To bylo jednou.

Takové konflikty – to je všechno důsledek nedostatku shovívavosti, tolerance, trpělivosti. Těch je dneska obecně míň. Když se všechno může a všichni mají na všechno nárok, tak proč bych měla strpět, že on tady křičí nebo dělá to, co já nemusím. A tak jdu někam jinam. Jenže jak říkala moje dobrá kamarádka Věruška, marně vám někdo bude říkat, že útěkem nic nevyřešíte, to už je pozdě, když je to na odchod.

Máme pocit, že se nemusíme starat o to, aby nám to doma fungovalo, protože to prostě můžeme skončit, když nám to nevyhovuje. A já myslím, že to je ten hlavní problém – že se nestaráme. Ale některé věci jsou nepřenosné, oba moji synové se rozvedli. A mám úžasné snachy.

PW

Mně se už dvakrát nepovedlo, aby mi to doma fungovalo, mojí sestře jednou, mojí mámě stejně jako mně dvakrát. Asi se to u nás dědí – nedostatek disciplíny. Přitom vzory jsme měly – babička s dědečkem spolu strávili celý život, a když dědeček odešel, babička už jen čekala, kdy bude moct za ním. Museli z nás být unavení, desítky let sledovali eskapády rozvodů a svateb nás všech, kteří jsme tak nějak neměli tu potřebnou kázeň a nestarali se o to, aby nám to doma fungovalo.

Jako dítě jsem se dívala na svoji mámu hlavně jako na hodně, hodně moudrou ženu. A pak, o mnoho let později, když jsem přijela jako velvyslankyně do Bratislavy a navštěvovala různá místa, města, univerzity, tak jsem jednoho dne přijela na gymnázium do Kežmarku a tam mě opravdu dojalo, když jsem na zdejším tablu uviděla svoji maminku. To tablo pocházelo ze třicátých let a moje maminka byla mezi prvními dívkami, které tehdy na kežmarském gymnáziu odmaturovaly. Později si dodělala pedagogickou školu a stala se učitelkou.

Z dnešního úhlu pohledu se nabízí otázka, jestli její kariéra odpovídala jejímu rozhledu a vzdělání. Faktem je, že byla součástí učitelské rodiny. Učila totiž nejen ona, ale i její starší sestra. Profesorkou španělštiny byla na Karlově Univerzitě i její dcera Anna. Také náš syn začínal ve školství.

Chováte proto k učitelům mimořádný respekt?

Učitel je strašně důležitou součástí života, nebo aspoň býval, nevím, jak je to dneska. Dodával jakousi rovnováhu. Vám se tenkrát mohlo poštěstit, že jste se narodili do rodiny, jako jsem se narodila já, a měli krásné dětství. Ale taky se vám poštěstit nemuselo. Pak tu byl učitel jako taková protiváha.

Učitel může nabídnout jinou než liberální výchovu – třeba dětem, které dostaly svobodu nezdravit, neděkovat, neprosit, protože to, jestli pozdraví, je prý jejich svobodná vůle. Když ne rodič, tak učitel může připomenout, že umět to je užitečné.

Jenže role učitele se rozmělňuje, jeho hlavním úkolem je wellbeing pro děti. Aby nedej bože neřekl: „Nelítej, ruší to všechny ostatní, sedni si a poslouchej.“ Tak to se dneska vlastně nesmí. Tím pádem to učiteli strašně ztěžuje práci, protože ten dobrý, dokonce i ten středně dobrý učitel mohl dříve díky nějaké disciplíně mít šanci vyvolat a udržet zájem o předmět, který učil. Teď se mi to zdá skoro nemožné.

Proč?

Když dnešní učitel něco řekne a dítěti se to nelíbí, tak se sebere a jde za školní psychologickou poradkyní, které si postěžuje. Mám vnoučata – ta střední vlna, deset jedenáct let – a tak mi to vyprávějí. A já se vnučky ptám: „A na co si tam stěžuješ?“ Odpověď zní: „No, že mě to nebaví.“

A tak jí vyprávím, jak jsme měli pana profesora Kamínka na astronomii a zeměpis a jak byl přísný. Jedničku dostal jen ten, kdo mu položil v průběhu roku tři otázky, na které neuměl odpovědět. Do dneška si to pamatuju. Taková byla jeho nabídka, jak nedostávat pětky – vymyslet tak těžkou otázku z jeho oboru, na kterou nebude znát odpověď. A dodávám, že my si to všechno museli najít v knihách, nastudovat, dnešní děti si to jednoduše vygooglí.

Říkám jí: „Zkus to a polož svému učiteli tak těžkou otázku, že na ni nebude umět odpovědět. A když to uzná, tak to znamená, že je to dobrý pan učitel, a tebe i jeho to bude víc bavit.“

Na jednu stranu to působí tak, že je dneska všechno jinak, na druhou není až frustrující, že se ty děti učí to, co jsem se kdysi musela učit já a k ničemu mi to nikdy nebylo?

Dneska se má za to, že se nemá nic memorovat, soukat věci do hlavy. Já si taky nemyslím, že každý musí vědět, jak se jmenovali psi babičky Boženy Němcové, ale když už potom člověk ani neví, že existoval nějaký hudební skladatel Antonín Dvořák, protože ve škole se hudební výchova zdá nadbytečná, tak už je to smutné.

V dobách našeho dětství a mládí bylo učení se chvályhodné. Bylo chvályhodné nosit domů dobré známky, protože ty umožňovaly člověku studovat, a kdo se snažil a studoval, ten pak měl možnost dosáhnout na dobrou práci.

A to nemluvím jen o vysokoškolském studiu, já hovořím o tom, že když kluk udělal učiliště, měl šanci být dobrým automechanikem. Zdá se, že to se změnilo, někam posunulo a studií není potřeba. Jen nevím, jestli už také nejsou potřeba dobří automechanici.

Jenže, kde je ta hranice?

Těžko říct. Hranice je asi nezůstat hloupý. V jedné časopisecké příloze – víte, jak jsou všechny stejné, špatný papír, jedna fotka – jsem četla o výchově dětí. O tom, jak děti nefrustrovat povinnostmi, že jsou křehké a co všechno se jim nesmí říct, aby se netrápily.

Jedna psycholožka tam tvrdila, že není správné, aby babička s dědečkem říkali dětem jiné věci než rodiče. Uvedla příklad, že když chlapec pláče, tak mu dědeček nesmí říct: „Prosím tě, to se ti zahojí, to bude dobrý.“ Místo toho má říct – stejně jako otec: „To tě, zlatíčko, musí hodně bolet, když tak moc pláčeš.“

Já si myslím, že babička s dědečkem to můžou mít jinak než rodiče, stejně jako to má jinak učitel ve škole. Že je zdravé, aby děti občas slyšely i jiný názor, a ne je dělat křehčí a křehčí. To je přece začátek konce. Bavme se o tom, co je odolnost, a teď mluvím nejen o té fyzické, ale i psychické, jaké si děti odnášejí návyky v jídle, v chování.

My jsme odchovaní panem profesorem Matějčkem,⁴ což znamená, že máme za to, že není v pořádku, když kolem dítěte pobíhají úzkostliví lidé, kteří považují za správné, když se děti kojí ve čtyřech letech a v šesti mají dudlíka, protože to chtějí. Dnes chybí protiváha a zdravý rozum. Profesor Matějček je pro mě základ k porozumění výchově dětí.

Vychovat někoho dobře, to je těžké a jde o to, čím to měříte. Znamená to, že umí pozdravit a poděkovat, respektuje lidi okolo sebe, dokáže sám láskyplně vychovat svoje děti, vést je k tomu, aby dodělaly školy, do kterých se pustily. Je to součást vychování? Vidím to v naší nadaci. Máme třeba krásný projekt, podporujeme děti v mimoškolních činnostech, za nás se tomu říkalo zájmové kroužky.

Ty kroužky jsou přesně na pomezí, kde dítěti, pokud to lze, máme dopřát, aby si to zkusilo. Řada rodičů řekne: „Tak jsem ji přihlásila na keramiku, a ona už tam nechce.“ V naší nadaci odpovídáme: „Ano, ale pokud my to platíme, tak ten jeden kurz, ten běh prostě musí dodělat. Jinak příště nedostane nadační příspěvek.“

PW

Vzpomněla jsem si okamžitě, jak se můj táta těšil z toho, že mám rozjetou tenisovou kariéru na Bohemce, a jak jsem místo tréninků chodila s klukama do prkenné budky na lajnovačky. Máma to sledovala z okna a i přes tátovy protesty mi nakonec zakázala chodit na kurty. Myslím na souboje, které jsme sváděly s mámou nejdřív nad houslemi, později nad pianem. Na paní profesorku Novotnou, které jsem pravděpodobně svojí ignorancí a nedostatkem disciplíny zkrátila život. Snažila se, abych se aspoň snažila. A nezapomenu na tu chvíli, jak se mi ulevilo, když rodinná rada konečně kapitulovala a usoudila, že stačilo, „jednou tě to bude mrzet, ale už na ten klavír hrát nemusíš“. Nehraju a měli pravdu, mrzí mě to.

Se mnou to dopadlo podobně. Měli jsme sousedku, která byla paní profesorka klavíru a nabídla mojí mámě, abychom k ní chodily na piano. Moje sestra Štefánia to miluje dodnes, chodila tam řadu let. I ostatním sestrám to šlo a bavilo je to. Já chodila chvilku na piano a pak za piano s Martinem. Prasklo to a máma řekla: „Dobře, s pianem končíme.“

Ale ten rok, co jsem tam chodila, byl důležitý. Kdybych tam nechodila, třeba bych po letech nevnímala nebo jinak vnímala vážnou hudbu. Třeba by mě nezaujala opera či balet. Třeba bych nepředávala ceny baletním umělcům s Harapesem⁵ na scéně Národního divadla.

Určitě můj vztah k hudbě ovlivnil i můj tatínek, když mě v pěti letech vzal poprvé do Národního divadla na Rusalku. Před posledním jednáním mě vzal do Slavie⁶na dort. Nezlobil se, dobře věděl, že pětiletá holčička neudrží pozornost dlouho. Chtělo to čas, ale piano mělo smysl.

Když už jsme u těch krásných umění, nechtěla jste být herečkou?

Nikdy, i když jsem byla dismanče,⁷ což bylo nádherné období mého života, kdy jsem našla spousty kamarádů. Nikdy mě to ani nenapadlo. Já jsem vždycky chtěla být paní učitelka.

Koho to ale napadlo a vykonal to, byla třeba Jana Šulcová,⁸ kterou jsem tam potkávala. Ona měla obrovský smysl pro humor a měla ho už jako holčička. Nebo Dana Syslová,⁹ také dobrá herečka, či režisérka Alenka Šimíčková.¹⁰ Taky tam se mnou chodil Václav Postránecký¹¹ nebo Daniela Hodrová,¹² úžasná spisovatelka, jezdili jsme spolu na tábor. Ti se proslavili, já a moje sestry jsme byly jejich kolegyně v souboru, umění jsme milovaly, ale táhlo nás to jinam.

I když jsme tím byly jako obyvatelky Vinohrad pořád obklopeny, bydlela tam řada umělců, třeba Karel Zich.¹³

PW

Pediatr, který mě kdysi jako první držel v náručí, protože byl u mého narození, už je pán v letech, pro mě celoživotní autorita. Pořád spolu mluvíme, ať už někdo z blízkých stoná, umírá, anebo se někdo rodí, jsme spolu už dobrých čtyřicet let na telefonu. Ten říká: „Doma nesmí šéfovat dítě. Musíš mu dát hranice, pravidla.“ A vypráví, jak u nich, když se  
řeklo: „Večeře,“ tak nikdo si nedovolil diskutovat. „Prostě se sedlo ke stolu a jako první dostal na talíř děda Roubíček. Ostatní samozřejmě počkali. Tak by to mělo být, ale vytratilo se to, děti jsou pány situace a to není dobře.“ Docent Ivan Novák,¹⁴ mantra pro moje rodičovství. Souputník a fanoušek profesora Matějčka.

Láska a silný vztah má být na začátku a pak výchova. Příklad: jídlo – důležitá věc. Moje první snachy dávaly svoje děti do babiččiny „jídelní“ polepšovny – k nám na chalupu. Až budeš u maminky, tak to bude tak, jak to dělá maminka. Teď jsi u babičky, tak je to, jak to říká babička. Platí pravidlo „dvou lžiček“. Dobře, nechutná ti,ale už jsi to někdy jedla? Ne? Tak já říkám: „Ochutnáš dvě lžičky a dál to nemusíš jíst.“ A nebudu dodávat, že když já jsem byla malá, u nás se sedlo ke stolu a nikdo si nevymýšlel, co by chtěl jíst. Prostě padla otázka: „Co máme k obědu?“ nebo: „Co máme k večeři?“

Dneska se doma moc nevaří.

To je ale velké ochuzení tohoto světa. Nesouvisí to s penězi, rodiče radši vezmou děti do hospody. To není odsudek, ale konstatování. Vytratilo se to, co platilo u nás po generace. Nebudeme jíst každý, kdy chce a co chce. Jsme rodina, tak si všichni sedneme pospolu. Ano, i ty, když se ti nechce, si sedneš s námi ke stolu a budeš si s námi povídat a my se budeme snažit povídat si s tebou. Stůl je jedna z takových základních věcí, jak držet rodinu, stůl je důležité místo, i když se to nezdá.

A když jsem u stolu a rodiny, dostáváme se bohužel ještě tady k těm „vehiklům“, mám na mysli mobily, tablety, všechno tohle. Pro mě je nejdůležitější rodina. Myslím široká rodina, kterou – a snad to bude jediný dobrý skutek za můj dlouhý život, který budu mít – se mi až doteď podařilo udržet. Mám na mysli udržet rodinu pohromadě tak, že lidi jsou schopni spolu mluvit, vědí o sobě navzájem a jsou spolu „naživo“ nejenom přes Skype, SMS, posílané fotky nebo videa a já nevím jak jinak.

ZADRÁTOVANÝ
SVĚT

Šedesátá léta byla zlatý věk – tak je líčí všichni, co byli tenkrát mladí. Jak vypadal tehdejší svět přesně, my boomeři jen tušíme. Z líčení pamětníků byl nádherný, bez velkých válek, o AIDS se ještě nevědělo, všechno bylo nové, nádech–výdech. Jaro, volnost, naděje, muzika. Semafor, rokenrol, Václav Klaus nosil dlouhé vlasy, Livia krátké sukně.

Když vám bylo osmnáct devatenáct, jaký jste měla plán?

Nebyl to plán, ale sen – samozřejmě dostat se za hranice. Nikdy jsem nesnila o tom odejít napořád. Existovaly jen dva způsoby: Buď vrcholově a úspěšně sportovat, anebo úspěšně studovat. Třetí kategorie sama pro sebe byli umělci. Pro nás ostatní – nesportovce a neumělce – to tedy znamenalo využít všechny možnosti stipendií, naučit se jazyk a zkoušet to. Bavíme se o polovině šedesátých let. A když už se vám to všechno povedlo a pustili vás, zjistila jste, že kdekoli jinde je to zase tvrdý a náročný svět, i když trochu jinak, než jak byl doma.

Studijní pobyty tenkrát také vypadaly jinak než ty dnešní. Byly intenzivní. Souviselo to i s tím, že jsme sice přijeli, uměli francouzsky a anglicky z gymplu, ale jistě si dovedete představit, jak výuka jazyků tenkrát asi vypadala. Spíš jsme věděli, jak mávat mávátkem na Prvního máje, než jak se řekne: „Prosím, podejte mi čistý ručník.“

Zmiňujete možnosti, jak se tenkrát dalo dostat ven, ale nemluvíte o faktu, že cestovat mohli dobře zapsaní komunisté.

To sice ano, ale to nebylo v mém případě na pořadu dne. Byla jsem tenkrát na několika studijních pobytech i v zemích, kam se nesmělo, a podotýkám, že jsem nikdy nebyla ani členkou komunistické strany. Prostě není pravda, že cestovat mohli jen komunisté. Druhá polovina šedesátých let byla tak uvolněná, že když jste si našla stipendium a uspěla, mohla jste se jako já dostat i do Lucemburku anebo být rok v Amsterdamu.

Teď je všechno jinak. Generace našich vnuků se narodila do svobodného světa, do fungující ekonomiky. Narodila se do světa, kde se vlastně už nemusí snažit, aby uměla francouzsky nebo německy, anebo dokonce ještě další jazyk. Našim vnukům stačí základní angličtina, s ní se mohou vypravit kamkoli a vidět svět. My, abychom viděli aspoň kousek světa, jsme se museli učit, studovat a být tak dobří, abychom zahraniční stipendium dostali, pro ostatní byl svět zadrátovaný.

My, kteří jsme studovali vysokou ve druhé polovině šedesátých let, jsme měli štěstí. Režim byl slabší, a když člověk něco uměl, tak se mohl dostat téměř kamkoli. Byla šance ucházet se o stipendia v Evropě, výjimečně v Americe. To, co pro nás bylo podmíněné, má dneska generace našich vnuků za běžnou součást života. Je tu svoboda a to je dobře.

Nicméně tím ta motivace studovat a dozvídat se z knih, které pracně sháníte, protože tady u nás nejsou k dostání, padla. Jsme dál, jsme bohatší. Dneska, když lidi vycestují, už neutrácejí peníze za noviny, za knihy ze svého oboru. Kupují si suvenýry.

Všechno je na internetu, literatura i překladače. Fakt je, že tlak na vzdělání jako podmínku rozhledu se změnil. Nevím, jestli je to dobře nebo špatně, ale je to zkrátka tak, nebo ne?

Padla motivace. Čím méně mě něco baví, tím rychleji si to naťukám do klávesnice a dostanu tak stručnou odpověď, na jakou mám právě náladu. Asi to platí pro většinu, a jak říkáte, je to zkrátka tak. Neříkám tím ale, že neexistují studenti, kteří mají to, co jsme měli my – motivaci a snahu se ve svém oboru vzdělávat. Takoví budou doufám vždycky, to se podle mě nezmění. Tak jako platilo, že byli lidé, kteří si řeknou: „Já nechci chodit do práce, chci mít dobrý zaměstnání, chci mít hodně, hodně peněz a nechci žádnou odpovědnost.“

Podle mě se všechno zrychlilo, jde o čas – než vystuduju techniku a budu umět postavit třeba dálniční most, stojí mě to hrozně moc času a práce. Je otázka, kdo bude projektovat a stavět mosty.

Ujišťuju vás, že se takoví najdou. Náš Robert¹⁵ bude určitě stavět, když už je z těch, kteří studují architekturu.

Jak jste vnímala, když jste poprvé přijela na Západ?

Všechno bylo barevné. Člověk měl barevné oči, to byl můj první základní dojem. Když třeba někdo líčí, jak poprvé uviděl moře, tak já jako první věc tenkrát vnímala ty barvy. Barvy všeho a všude.

Už jen kvůli těm barvám – nenapadlo vás ani jednou jedinkrát zůstat tam?

Nenapadlo. A když vás něco nenapadne, tak ani vlastně nevíte, proč vás to nenapadne.

Mimochodem my jsme byli oba dva s mým mužem v zahraničí v roce osmašedesát. Já byla tehdy na Europa Institutu v Amsterdamu a Václav na Cornell University v Americe.Tehdy probíhala velká vlna emigrace z Československa. A my se tenkrát vraceli domů. Každý přece nemůže utéct. Jak by to dál bylo s naší zemí? A to ani náznakem nezlehčuju ta rozhodnutí, která museli lidi udělat, když se odhodlali odejít. Historie ukazuje, že největší z trestů je muset odejít, být odejit. A i ten, kdo se k tomu rozhoduje dobrovolně, o tom ví své.

My s Vaškem tenkrát na Západě byli a mluvili s lidmi, kteří se rozhodli ten krok začínat někde jinde udělat. Takže my se oba vrátili a pak jsme vyjeli až za dlouhých dvacet let. Žili jsme dvacet let, aniž bychom mohli vyjet třeba jen za hranice do Furth im Wald. To si dnešní generace vůbec nedovede představit. A je to dobře.

Ale i kdybych věděla, že to tak bude, nezůstala bych tam. Nikdy jsem nepřemýšlela nad tím, kde všude bych mohla být, kdybych mohla cestovat a studovat venku. Prostě taková byla realita a my v ní žili.

Když v devětaosmdesátém padly hranice, bylo pro mě klíčové a vlastně zajímavé, že když jsem někam jela, musela jsem si na to zvyknout. Někdy mi to až chybělo, ta nervozita, že přejíždím hranice. Najednou po mně nikdo nic nechtěl. Plánovala jste být učitelkou, ale nestala jste se jí. Proč?

To byl sen, ne plán, a v tom je velký rozdíl. A jsme zase u toho, v čem jsme byli jiná generace. Můj pan profesor na gymnáziu prostě řekl: „Je sice hezké, že chceš učit, ale když máš takové vysvědčení, jaké máš, tak máš šanci hlásit se na zahraniční obchod a jet ven.

Byla to vynikající rada a vynikající rozhodnutí. Vystudovala jsem s červeným diplomem Vysokou školu ekonomickou, obor zahraniční obchod, diplomovou práci jsem psala o Brettonwoodském systému. Měli jsme skvělé profesory, studium mě bavilo.

Co člověk dneska potřebuje, když je mladý, zdravý a studuje, to nevím, ale tehdy byla taková doba, že když už ty základní věci člověk měl, tak chtěl jenom naději. A my jsme měli šanci se k ní upnout, nadechnout se, začít věřit, že komunismus bude mít nějaký konec. To bylo strašně důležité. Komunismus byl stále slabší a slabší. Svědčila o tom právě i ta možnost cestování. Ano, potřebovala jste výjezdní doložku, ale šlo to.

Dělalo se to tak, že vám stačilo, aby váš známý měl někoho v zahraničí a ten poslal takzvaný zvací dopis, na základě kterého jste dostala výjezdní doložku. V etapě, o níž mluvíme – v druhé polovině šedesátých let –, to takhle fungovalo.

No a samozřejmě Češi byli vynalézaví. Takže když jste měla tetičku v Americe, tak ona poslala v jedné obálce orazítkované na jejich poště další orazítkované obálky, abyste to mohla dát i někomu dalšímu, kdo si pak žádal o výjezdní doložku. To bylo úplně běžné. V roce 1958 by to jistě neprošlo, ale tenkrát už ano, nemusela jste být dobře zapsaný komunista, abyste mohla vycestovat.  

Na tuhle dobu vaši vrstevníci vzpomínají se zvláštním sentimentem.

To je snad jasné, protože tehdy jsme byli mladí a krásní. Navíc bohatší o to, že nebyla virtuální zábava, ale reálná. Existovala malá divadla, byly filmové kluby. Už to hledání toho správného divadla nebo možnosti zhlédnutí filmu jsme si užívali.

A pak tu byla móda. V obchodech celá šedá, nevýrazná. Ale my holky sledovaly, co se nosí v Paříži, každá hledala, kde se dalo, vozily se zvenku časopisy anebo je vyvolení kupovali v Tuzexu,¹⁶ my si to našly a pak si spoustu věcí ušily a vyrobily samy. Uměly jsme háčkovat a plést. Dodneška nosím jednu čepici vlastní výroby z šedesátých let. Sousedka mi ji závidí, protože probíhá taková retro vlna, že se zase plete a háčkuje.

Tehdy jsme ale každá začínala na kroužku šití nad střihy z časopisu Burda. A vždycky jsme vypadaly dobře. Chtěly jsme všechny vypadat jako Bardotka,¹⁷ nosily jsme vysoké ohony, drdoly, v nich punčochu, když se šlo večer tančit, drtily se do vlasů vánoční ozdoby a krémem na boty jsme si dělaly linky a obočí. Od té doby mám alergii, nemůžu si oči líčit vůbec. Ale víte co? Přidaná hodnota z toho všeho byla radost, že jste získala něco, co teoreticky nebylo dostupné. Dosáhnout na to bylo motivační.  

PW

Máma mi vyprávěla, jak v té době vyjeli se Semaforem do Východního Berlína a směli na propustky na chvilku přejet metrem do Západního Berlína. A že si s holkama plánovaly, co v tom Západním Berlíně všechno bude a co si přivezou. Máma si tam chtěla koupit lodičky. Když tam ale vystoupily z metra a rozhlédly se, tak jí Hana Hegerová povídá: „Nejdeme shánět lodičky, my si tady sedneme a všechny ty peníze, co jsme si je sem propašovaly, utratíme v baru. Budeme pít panáky a dívat se z okna na to, jak to tady vlastně vypadá.“

A máma k tomu po letech dodává: „A tak jsme se tehdy nadechly. Lodičky nebyly, ale na ten první dojem, kdy jsme přijely na Západ, na ten jsme nikdy nezapomněly.“

V tom čase frčely minisukně. Livia v jednom rozhovoru vyprávěla: „Dneska, když dívka odchází z domova, postaví se před zrcadlo čelem, aby posoudila, jestli jí to sluší. My jsme tenkrát stály k zrcadlu zády, abychom se podívaly, kam až ta sukně může dosáhnout. Tak to tenkrát bylo.“

A když se pak někdo dostal ven, třeba na studia, tak nevypadal jako chudý příbuzný. Neměli jsme sice peníze, ale uměli jsme si poradit. Zatímco student z Ameriky nebo Holandska dostal peníze na pobyt a měl je jako kapesné, dával si za ně kávu a kochal se na náměstí, tak všechny peníze, co jsme dostali my, když jsme vycestovali, byly na přežití.

Země neměla devizy, nebylo za co koruny doma směnit. A stejně jsme je neměli, takže to málo nás nutilo na stážích si vařit, což jsme z domova uměli, a tak jsme byli vyhledávaní spolubydlící.

Když jsem byla rok v Amsterdamu, tak jsem řešila, jestli radši půjdu tři kilometry do školy pěšky, abych si mohla koupit chleba, anebo pojedu autobusem.

Dneska je to vážně úplně jiný. Je to bez debat krásnější, barevnější, na tom se asi shodneme. Ale jestli je to lepší ze všech úhlů pohledu, to nevím.

Vám dneska chybí to těšení, snažení se o něco a potom ta vnitřní radost, že jste toho dosáhli. Je krásné, co žijete, jak říkáte, ale když je všechno snadno dostupné a je všeho hodně, tak ta vnitřní radost je nutně menší. 

Co ale zůstalo stejné, že když jsou lidi mladí, koukají se kolem sebe, vyhledávají si spřízněné duše, se kterými se chtějí bavit, se kterými se ztotožňují. A stejně jako my si vyhlížejí s podobnými očekáváními partnery, nejlépe na celý život.