TEMNÉ BŘEHY

Copyright © Kristýna Trpková, 2026

ISBN 978-80-284-1139-8

Román Temné břehy je zcela fiktivní

a jakákoli podobnost se skutečnými osobami

či událostmi je pouze náhodná.

Adéle,

která mě v psací krizi vytáhla na procházku k rybníku

a položila tak, ač nevědomky, základy tomuhle příběhu.

PROLOG

21. května 2007

Je hluboká noc, v holickém kempu dávno všechno spí. Kolem pronajatých chatek panuje naprosté ticho a klid, vzduchem se zvolna nese jen harmonické ševelení větru v korunách stromů a zvuky bdících živočichů. Z břehů rozlehlého rybníka obestlaných rákosím se ozývá žabí kuňkání, kdesi v dálce v doprovodu cvrlikavého zpěvu nočních ptáků houká sova. Ačkoli se blíží léto, po setmění je stále chladno. Po zemi se povalují chomáče bílé mlhy a od vodní hladiny stoupá k tmavé noční obloze jemná, téměř průsvitná pára.

Kemp Hluboký. To místo se nachází na samém okraji Holic, daleko od lidí i rušných ulic města. Husté lesy, kterými je obklopen, se rozbíhají do všech světových stran. Napříč areálem se rozprostírá tma, místy protkaná matným světlem starých lamp, drobnými zářícími bludičkami a svitem měsíce, jenž do kempu proniká mezi větvemi stromů v mdlých, neuspořádaných paprscích. Jeho stříbřitý odraz se nenuceně zrcadlí ve vodní hladině, klidné a stálé, jen sem tam zčeřené dovádějícími rybami.

Náhle však mírumilovnou noční atmosféru zdejší přírody něco naruší. Tmavým lesem se nesou kroky – dusot běžících nohou, zrychlený, uštvaný dech.

Je to dívka. Oblečení má roztrhané, zbité tělo ji bolí, končetiny poseté řeznými ranami a bosá chodidla s každým pohybem pálí jako čert. Chtěla by křičet, ale nemůže, jen občas tlumeně zakňučí bolestí – pusu má zalepenou a ruce, kterýma by mohla pásku strhnout, spoutané za zády. O to neúnavněji ale pospíchá vpřed – neohlíží se, nezastavuje. Zimu nevnímá. Dlouhé černé vlasy jí padají do obličeje; místy jsou slepené krví, těžko říct, jestli z roztrženého obočí, nebo z otevřené rány na čele, každopádně přes ně skoro nevidí. I tak se však dál, téměř poslepu, snaží nalézt cestu do kempu. Moc dobře totiž ví, že její jedinou nadějí na přežití je dostat se co nejrychleji k lidem.

Dostat se z lesa a najít pomoc dřív, než ji najde on.

Najednou zakopne a ztratí rovnováhu. V tu ránu leží na zemi. Snaží se vstát, ale bez volných rukou to nejde, vyčerpané tělo jako by ji neposlouchalo. Znovu jej postavit na nohy nedokáže ani adrenalin, který jí koluje v žilách.

Zprudka oddychuje. Kroky nesoucí se lesem neustávají, naopak. S každou vteřinou jsou čím dál blíž.

Patří jemu.

Dívka ztuhne, každý sval v těle má napjatý k prasknutí, zároveň se však neovladatelně chvěje – nikoli chladem, nýbrž strachy. Třese se jako pes, jako bezmocné zvíře, jež právě lapili do pasti.

Našel ji. Je tady a jde si pro ni.

Překulí se na břicho a pomalu, doslova centimetr po centimetru, se z posledních zbytků sil začne plazit pryč. Ví, že je to marné, že nemá šanci uniknout, přesto se jako tonoucí drží i toho posledního, nejtenčího stébla. Odmítá se vzdát.

Nechce, aby ji zase mučil.

Nechce zemřít…

Náhle se kdesi za jejími zády ozve triumfální vydechnutí. V tu chvíli ví, že spadla klec.

Už nemá kam utéct.

Dívka útrpně zakvílí a iracionálně své snahy o útěk ještě zintenzivní. Zděšeně se sune dál a přitom nepřestává štkát. Přestože se snaží křičet z plných plic, její hlas není přes pásku skoro slyšet. Ale musí to aspoň zkusit. Nemá co ztratit. Třeba se nějakým zázrakem zjeví někdo poblíž a její zoufalé volání o pomoc zaslechne. Třeba…

Kroky se promění v běh. Dva hbité skoky a stojí přímo nad ní – pár pevných, černých, širokých bot. Jedna noha dívce stoupne na záda a přimáčkne ji k zemi tak silně, že instinktivně zalapá po vzduchu.

Nemůže se nadechnout. Dusí se.

Šramocení nad hlavou. Tupá rána do temene. Další palčivá, třeštivá bolest.

Mohutná ruka jí znenadání přitiskne k nosu kus smradlavého hadru. Okolní svět postupně přestává existovat. Mžitky před očima. Netrvá dlouho a vše nemilosrdně pohltí tma.

Chvíli nic.

Jen černo.

Pak změť rozostřených záblesků: bok nafukovacího člunu, robustní postava zahalená ve volné, ošoupané pláštěnce s kapucí, zvuky šplouchající vody.

Nemůže se zorientovat. Vidí rozmazaně, ve snaze zaostřit mhouří oči do noci. Kde vlastně je, si uvědomí až v momentě, kdy v dálce, v samém srdci obří vodní plochy, spatří pustý ostrůvek.

Zachvátí ji panika, tep vystřelí do nebeských výšin. To místo zná. Pokud ji dostane tam, nikdo už jí nepomůže, už nikdy ji nikdo nenajde. Celý ostrůvek je obklíčen vysokým rákosím a vzrostlými stromy, které tvoří neproniknutelnou zeď. Ani za bílého dne nemá nikdo šanci zahlédnout, co se tam děje, natož v noci. Už léta se tam dobrovolně nikdo neodvážil; kvůli bažinám, podmáčené, nevyzpytatelné půdě a agresivním řasám, jimiž jsou okolní hlubiny pověstné, je dokonale odříznutý od okolního světa.

Dívka pomalu zavře oči. Strach, který cítí, už je tak nesnesitelný, že mozek přechází do úsporného režimu; hlava pod vlivem pudu sebezáchovy vypíná, smysly se otupují. Následují jen další neostré střípky.

Dvě velké paže vláčející její ochablé tělo na pevninu jako hadrovou panenku. Rána pěstí do břicha. Ruka s nožem kroužící pod jejím krkem. Klopýtnutí a tvrdý pád, úlek, když s ní vztekle smýkne po zemi ve snaze ji vytáhnout zpátky na nohy. Větve šlehající do tváří, cesta do středu ostrůvku, k rozbahněným močálům.

Šok, oči vytřeštěné hrůzou, svaly ochromené: další dívky, všechny mrtvé – napůl pohřbené v rozmělněné půdě. Rozkládající se těla, části rukou, nohou, tváře, které znala ze školy, vykukující ze země.

Zrychlený dech – náhlá vlna vzdoru, neuvěřitelně silná touha žít.

Pokus o útěk, boj s věznitelem: tvrdý náraz do jeho mohutného těla, mokré bláto a listí ve vlasech. Čepel nože zařezávající se jí do pravého boku. Zoufalá snaha se tomu muži i přes bolestivá zranění a znehybnělé ruce vysmeknout.

Nohy zmítající se ve vzduchu, náhlý zlom: jedno prudké vykopnutí, zásah do černého. Hlasitý hrdelní výkřik; plamínek naděje, který zažehl – její poslední šance.

Teď, nebo nikdy.

Zběsilý úprk od pohřebiště zpátky k vodě. Nohy – pravá, levá, pravá, levá – tou největší možnou rychlostí pokládané jedna před druhou. Vyhýbání se překážkám nastraženým přírodou. Zvuk vlastního přerývaného dechu. Pálení v plicích. Pomalu se zvětšující rybník prosvítající v dálce mezi stromy.

Břeh.

Ovšem bez člunu…

Z uvědomění, že přiběhla na špatnou stranu ostrůvku, se jí podlomí kolena.

Je v pasti.

Už nemá kam utéct.

Poslední ohlédnutí přes rameno. Poslední pohled na postavu přibližující se rychlým, klátivým krokem směrem k ní…

Dívka odvrátí zrak a celá rozklepaná a udýchaná shlédne k temným hlubinám pod sebou. Nemá moc času, zbývají sekundy. Rychle těká očima kolem sebe a uvažuje, myšlenky neuspořádaně víří hlavou. Stále má pásku přes pusu a ruce spoutané za zády, pod žebry jí navíc přibyla hluboká bodná rána, která silně krvácí, a ačkoli nechce zemřít, opravdu nechce, ví, že v tuhle chvíli nemá na výběr.

Může jen zvolit smrt, která bude mírumilovnější.

Uslyší sílící, těžkopádný klus.

Pak – než zadýchaný obr v pláštěnce stačí doběhnout až k ní a napřáhnout ruce, aby ji získal zpět do svých spárů – se po hlavě vrhne do hlubokých vod rybníka.

O 14 let později

ČÁST 1.

TAM ZA VODOU V RÁKOSÍ

1.

18. října 2021

Emilie se sesula na židli a poraženecky pohlédla do kalendáře na pracovním stole. Neděle. Vážně už byla neděle. Z toho, jak čas někdy dokázal být nelítostný, jí naskakovala husí kůže.

Ode dne, kdy Linda, sedmnáctiletá sestra její nejlepší přítelkyně Daniely, beze stopy zmizela, uplynulo téměř šestatřicet hodin, a ona ani její kolegové stále neměli tušení, kde by mohla být. V pátek v noci se nevrátila domů z třídní akce. Dvě z jejích spolužaček pořádaly společnou oslavu narozenin, ze které měla podle kamarádů odejít přibližně ve tři čtvrtě na jedenáct – další den brzy ráno jí začínala směna v místní kavárně, takže nechtěla zbytečně ponocovat. Od té doby o ní však nikdo neslyšel. Domů se nevrátila, na smluvenou brigádu nedorazila, telefon zůstával nedostupný. Nikomu o sobě nedala vědět, dokonce ani rodině.

Právě tahle skutečnost Emilii sžírala asi ze všeho nejvíc. Lindu znala odmalička, takže věděla, že tohle se jí vůbec nepodobalo – s rodiči měla skvělý vztah, a kdykoli se rozhodla pro změnu plánů nebo nějakou spontánní akci, pokaždé, ale opravdu pokaždé, aspoň v krátkosti jednomu z nich napsala, kde je a kdy se vrátí. Dělala to tak dokonce i tehdy, když se pohádali a byla naštvaná. Taková totiž Linda i přes svoji paličatost a probíhající pubertu byla – hodná, zodpovědná. Nikdy by nedopustila, aby se o ni její nejdražší strachovali.

Nikdy.

Emilii před očima bezděčně vytanula Danielina tvář.

Co jí poví, až s ní dnes bude mluvit?

Situace byla o to horší, že podle Lindiných blízkých k žádné rozepři nedošlo. Ustarané manžele vyslechli už během včerejšího rána, bezprostředně poté, co dceřino zmizení ohlásili. Majitelka kavárny o ní rovněž neměla žádné zprávy a i spolužáci popřeli, že by se před nimi nezvěstná dívka o čemkoli zmínila. V žádném průšvihu nelítala – podle učitelů byla naprosto ukázková studentka – a přítele, u kterého by se mohla zapomenout, neměla. Nikoho z vyslýchaných nenapadal žádný rozumný důvod, proč by se Linda takhle dlouho nevracela domů.

I když si to Emilie nerada přiznávala, začínala být bezradná – už se nedokázala přimět myslet pozitivně. Nepřála si nic, než aby se Lindino zmizení normálně vysvětlilo, aby se ukázalo, že šlo o planý poplach, omyl, ale měla z toho pekelně špatný pocit. Nemohla ho setřást, celé dny jí seděl za krkem. Nedávalo to totiž smysl. Nedávalo smysl, aby Linda byla někde tam venku, úplně v pořádku, a neozvala se živé duši.

Při tom pomyšlení se Emilii stáhl žaludek zlým tušením. Zpočátku si to odmítala připouštět, ale teď si byla téměř jistá, že se Lindě muselo něco stát. Něco zlého. Nebylo pochyb. Víra, že se její nejtemnější obavy nenaplní, ji pomalu, ale jistě opouštěla. Během dneška už se poněkolikáté přistihla, jak se podvědomě připravuje na nejhorší – jak si v duchu chystá řeč, s níž zdrceným rodičům oznámí, že se k nim dcera nikdy nevrátí; jak si představuje, nakolik těžké asi bude čelit Danielinu pohledu poté, co vyjde najevo, že selhala, když nezvládla její sestru přivést bezpečně domů. Nechtěla takhle smýšlet, opravdu ne, jenže čas nelítostně plynul. A po Lindě pořád nikde ani stopy.

Navíc, jako by to nestačilo, tu byla ta věc – ta, kterou probírali s Michalem, než ráno odešla do práce, asi postopadesáté, zas a znovu, pořád dokola. Už o tom věděli skoro týden, ale jí to pořád připadalo neskutečné, jako by to ani nebyla pravda. Nebo jako by se to nedělo jí, ale někomu cizímu, a ona byla jen nestranný pozorovatel, kterého se to vlastně netýká.

Emilie si při těch úvahách automaticky položila ruku na břicho. Ano, dozvěděli se to teprve před pár dny, ale s každou uplynulou hodinou byla čím dál víc přesvědčená, že do tohohle zkaženého světa dalšího člověka nepřivede. Prostě nemůže, i kdyby chtěla. Už ve chvíli, kdy to Michalovi oznamovala, byla v podstatě rozhodnutá. A celá tahle záležitost s Lindou ji v tom akorát utvrzovala.

Z ponurých myšlenek ji náhle vytrhla dunivá rána, jež zarezonovala celou stanicí – prásknutí šuplíku od protějšího stolu. „Kurvadrát.“

Emilie sebou polekaně trhla, odlepila zrak od nepřátelského kalendáře a pohlédla na Huberta. Ačkoli kolega vypadal naštvaně – tváře zarudlé, obočí zvlněné do dvou zamračených oblouků –, ve skutečnosti byl jen stejně bezmocný a vyčerpaný jako ona. Nebylo divu. Ani pro Berta nebyla Linda cizí – v Holicích, maloměstě se sotva dvěma tisíci obyvateli, se všichni navzájem znali, navíc svého času, ještě na škole, randil s Danielou. A i když od té doby uplynulo dobrých patnáct let a i když ani zdaleka neměl k té rodině takové vazby jako Emilie, také pro něj to bylo psychicky náročné. Pořád v Lindě viděl tehdejší tříleté děvčátko.

„Co se děje?“ zeptala se a přes stůl se nahnula blíž.

Bert mávl rukou. „Prošel jsem výpisy od operátora…“

„A?“

„Nic,“ odvětil s rezignovaným povzdechnutím a plamínek naděje, který se v Emilii na krátkou chvíli rozhořel, zase pohasl. „Není tam vůbec nic zvláštního, nic, čeho bysme se mohli chytnout – hovory, zprávy… Všechno známý čísla od lidí, který jsme už vyslechli.“

„Aha…“ Přestože se přes vlastní niterné obavy dosud snažila udržovat náladu na stanici nad bodem mrazu, nyní nedokázala zakrýt zklamání. „Víme aspoň, kdy a kde zachytily vysílače Lindin mobil naposledy?“

Bert přikývl. „Jo, na Starejch, kousek od mateřský školy.“ Staré Holice byly část města, kde se v pátek uskutečnila oslava Lindiných spolužaček. „Bylo to chvíli po tom, co odešla z tý třídní kalby. Zdá se, že vyrazila normálně směrem do centra – domů to měla necelý dva kiláky, takže šla pěšky. Pak signál zmizel.“

Pak ten mobil někdo vypnul, pomyslela si Emilie zachmuřeně. V mysli se jí zase začínaly honit černé scénáře. Rychle potřásla hlavou, aby je zahnala.

„Musíme celou tu oblast pořádně projít,“ rozhodla. „Od nahlášení Lindina zmizení uběhlo čtyřiadvacet hodin – šestatřicet od chvíle, kdy byla viděna naposled. Není na co čekat. Cinkneš na krajský, ať nám sem pošlou posily a psovody se psy?“

„Už jsem tam volal,“ sdělil jí. „Pátrací tým bude na místě zhruba do hodiny. Místní o tom věděj, nechal jsem to vyhlásit v rozhlase, třeba se taky zapojej.“

Emilie se pokusila vyloudit vděčný úsměv. Sice vůbec nebylo jisté, jestli pátrací akce k něčemu bude, ale jak Bert řekl, momentálně neměli nic, od čeho by se mohli odpíchnout. A odněkud začít museli.

„Kamery v týhle lokalitě asi nic, co?“

Bert zavrtěl hlavou. „Bohužel, už jsem to prověřoval a ani hovno. Ale poslal jsem na krajský fotku, kterou nám poskytli rodiče. Zhruba do dvou hodin uspořádaj s mluvčí tiskovku, vydají tiskovou zprávu a požádaj o pomoc veřejnost.“

„Fajn.“ Obvodní oddělení v Holicích sice disponovalo všemi privilegii svých větších, krajských kolegů, kvůli horšímu vybavení a podstatně menšímu množství zaměstnanců však pořád měli jen omezené možnosti. V případě rozsáhlejších vyšetřování jim tedy nezbývalo nic jiného než spolupracovat s policejním ředitelstvím v Pardubicích. „Před chvílí jsem znovu obvolala všechny příbuzný a kamarády, ale nic novýho. Pořád se nikomu neozvala.“

„Myslíš, že je mrtvá?“ zeptal se zničehonic Bert. Emilie k němu s trhnutím vzhlédla. Hnědé vlasy s nazrzlými odlesky měl rozcuchané a pěstěné vousy, na kterých si vždycky zakládal, neupravené. Tmavě fialové kruhy pod očima svědčily o tom, že od chvíle, co Markovi Lindino zmizení nahlásili, toho moc nenaspal.

„Em?“ vyrušil ji z úvah o jeho ztrápeném vzhledu. „Na něco jsem se ptal…“

Emilie chvíli zvažovala odpověď. Nakonec uhnula pohledem a sklopila zrak k papírům na stole.

„Potřebovali bysme Lindin mobil,“ odvětila vyhýbavě. „Do noťasu se jí Eda sice dostal, dokonce se už propracoval i k e-mailu a facebookovým konverzacím, ale zatím nenarazil na nic, co by s jejím zmizením mohlo souviset.“ Odmlčela se. „Telefon by nám určitě prozradil víc.“

Bert ji nepřestával sledovat. „Nic nenasvědčuje tomu, že by Holice opustila,“ pronesl tlumeným, vážným hlasem. „Oba víme, co to znamená…“

Emilie mu věnovala významný pohled, ale zůstala zticha. V Lindině pokoji bylo vše netknuté, nezmizely žádné osobní věci, dokonce s sebou onoho osudného večera neměla kartu, hotovost jen minimální. Na oslavu si vzala akorát taštičku s dárky, malou kabelku, telefon a bundu. Podle svědků navíc v sobotu počítala s tou zatracenou brigádou – takže ano, Hubert měl pravdu. Věděli to, nebylo pochyb, že došlo k trestnému činu. Ale nahlas to zatím vyslovit nedokázala.

„Jak se má Hugo?“ změnila téma. „A co Saša, jak to zvládáte?“

Bert při pomyšlení na manželku a novorozeného syna, kteří na něj čekali doma, trochu pookřál. Po tváři se mu rozlil nesmělý úsměv, od včerejška vůbec poprvé.

„Jo, myslím, že dobrý. Saša teď sice měla nějakou kojicí krizi, ale zdá se, že už se to spravilo, no a Hugo…“ Dojatě zavrtěl hlavou. „Poslední dny se začíná smát… jakože vědomě… Je to… Budu znít jako měkouš, ale je to něco nepopsatelnýho…“

Emilie chápavě pokývala hlavou. Když tak Berta pozorovala, tu jeho přívětivou, upřímnou, bezelstnou tvář, nejradši by na něj všechno vychrlila – o malém tajemství, které v sobě nosila a které ji tak tížilo, o nelehkém rozhodnutí, jež ohledně toho učinila, i vše, co se týkalo Michala a jeho názoru na danou záležitost. S Bertem vyrůstali ve stejné ulici, takže se znali odmala. Když se pak na škole dal do kupy s Danielou, stali se z nich nejlepší přátelé, což jim vydrželo dodneška. Říkali si všechno, otevřeně, na rovinu, a Emilie věděla, že neexistovalo nic, s čím by za ním nemohla přijít. Jenže teď byl z Berta otec – úžasný, obětavý, milující otec – a ona si nebyla jistá, jestli by ji zrovna v tomhle případě dokázal pochopit nebo jí poskytnout onu objektivní zpětnou vazbu, pro kterou za ním pokaždé, když se v životě dostala do složité situace, chodila. Potraty navíc byly v téhle zemi pořád ožehavým tématem. Bála se jeho reakce, nechtěla riskovat, že by se na ni kvůli tomu začal dívat jinak, že by na ni zanevřel. V jednom kuse o tom malém básnil, byl z něj celý pryč… Ne. S tímhle se bude muset popasovat sama.

„Nechceš jít domů a trochu se prospat?“ navrhla. „Vypadáš unaveně.“

Bert skepticky povytáhl obočí. „Divíš se? Hugo se v noci budí pomalu každý dvě hodiny, a vůbec – vážně si myslíš, že u nás doma se teď dá prospat?“

Emilie pokrčila rameny. „To asi ne, ale taky si nemyslím, že ty tvý rudý oči má na svědomí Hugo. Od jeho narození jsi ani jednou nevypadal tak ztrhaně jako dnes.“

Věnoval jí smírný pohled. „Jestli já vypadám ztrhaně, tak jak bys popsala sebe?“

Zarazila se. Očima zabloudila k odrazu ve vypnutém monitoru.

Tohle asi nedovedla posoudit nezaujatě, ale nepřipadalo jí, že by vypadala hůř než obvykle. Byla pořád stejná. Hubená – výrazné, ostře řezané rysy, lícní kosti nápadně vystouplé –, bledá, ostatně jako kterýkoli jiný podzim, když jí z pleti vyprchalo letní opálení. Ztrhaně, respektive ne úplně odpočatě, mohla působit snad jen kvůli prošedivělým vlasům. Ty její vzhled zkreslovat mohly. Nicméně vlasy jí zbělaly dávno, před víc než čtrnácti lety, a za tu dobu si na to, jak s nimi vypadá, všichni zvykli. Už dlouho se jí nestalo, že by se nad jejich barvou někdo ze zdejších pozastavil, natož Bert. Každý tu historii znal…

„Já zůstanu,“ uzavřela debatu, „ty běž domů. Potřebuješ si odpočinout.“

Bert se však nemínil vzdát tak snadno. „Půjdu,“ prohlásil neoblomně, „ale až po tobě.“

Emilie rozhodně zakroutila hlavou. Tahle varianta nepřicházela v úvahu. S Danielou byly jako sestry. Nemohla teď všeho nechat a jen tak si odejít, jako by se nechumelilo. Ne když Linda byla pořád někde tam venku.

„Opravdu jdi,“ zkusila to smířlivěji, „aspoň na pár hodin. Od včera jsi tady toho udělal víc než dost. Když si dáš pauzu a načerpáš trochu sil, bude se ti pracovat mnohem líp.“

Bert se ironicky ušklíbl. „Co kdybys čas od času zkusila tyhle svoje moudra aplikovat i na sebe? Možná máš díky Bártovi na povel oddělení, ale nezapomínej, že tenhle případ vedeme společně.“ Přisunul se na židli blíž, lokty opřené o stůl. „A já ti jako vedoucí vyšetřování říkám, ať koukáš mazat domů.“

Emilie si odevzdaně povzdechla. Ani dnes ji nepřestávalo udivovat, jaký je Bert paličák. Pětatřicítka na krku, a stále z toho nevyrostl.

„Helemese,“ zvolal zničehonic, zrak upřený kamsi za její záda. „My o vlku…“

Emilie se otočila a mezi dveřmi do kanceláře uviděla Richarda Bártu. Starý muž stál vedle věšáku na bundy a svlékal si kabát. Tenhle zavalitý, přesto energicky vyhlížející šedesátník to tady měl ještě donedávna na starosti. Ani ne před rokem se ale rozhodl odebrat do „velitelského“ důchodu. Jejich skromné holické stanici šéfoval bezmála dvacet let, nicméně pak kariéru pověsil na hřebík prakticky ze dne na den. Nechtěl skončit úplně, ale na vedoucí funkci už se zkrátka necítil. Jak se sám opakovaně nechával slyšet: Na postu vrchního komisaře jsem smrděl dost dlouho – je na čase uvolnit místo mladším. Když posléze přišla řeč na to, který z kriminalistů by měl oddělení převzít a ujmout se velení, Emilie pro něj byla jasná volba. A i když o tom nikdy nikdo otevřeně nemluvil, všichni moc dobře věděli proč.

Zvedl ruku na pozdrav a vydal se směrem k nim. Emilii neuniklo, že i on dnes vypadá zmoženěji než obvykle. V Holicích zjevně nebyl nikdo, kým by Lindino zmizení neotřáslo.

„Ahoj, vy dva,“ pronesl přátelsky, „něco nového?“

Sklesle zavrtěli hlavami.

„Brzo ráno jsem cestou z obchodu potkal naše kamarády měšťáky. Kousek za kruháčem opět zastavili mladýho Havlíčka v tom jeho nablýskaným mercedesu.“

„Vážně?“ podivil se Bert. „To už je od září snad potřetí, ne?“

„Počtvrtý,“ opravil ho Bárta. „Ale naposled. Tentokrát o ten řidičák přijde.“

Bert tázavě sroloval obočí. „Zase byl sjetej?“

„Střízlivě nevypadal,“ zhodnotil Bárta, „ostatně jako každý nedělní ráno. Tuhle jsem se pokoušel domluvit Dáše, jeho matce, aby s ním něco provedla, ale znáte to. Komu není rady… Ten kluk je nepoučitelnej. Chová se jako utrženej ze řetězu, každej víkend je pro něj akorát jedna velká párty…“ Rezignovaně pročísl rukou vzduch, jako by říkal „škoda slov“, a rozhlédl se po kanceláři. „Kde máte Libora s Edou?“

Emilie pokynula hlavou k vedlejší místnosti, kde měli zřízenou menší pracovnu zbylí dva kolegové. „Eda se ještě furt přehrabuje v Lindině počítači a Libor mu asistuje. Myslím, že za chvíli by měli mít hotovo.“

„Za pár minut bude deset,“ zkonstatoval Bert, obličej upřený na nástěnné hodiny. „Co nevidět vypukne pátrací akce.“

„Zapojíme se?“ zeptal se Bárta a přeletěl očima z jednoho na druhého.

„Počítám s tím,“ přitakal Bert. „Libora necháme na stanici, ať je u telefonu, kdyby se náhodou něco objevilo,“ – teatrální odkašlání – „no a tady Em říkala, že se půjde domů trochu vyspat…“

„Neříkala!“ vyhrkla, střelila po kolegovi nevraživým pohledem a rychle se obrátila k Bártovi. „Zrovna jsme s Hubertem řešili, že jeden z nás by měl jet aspoň na chvíli domů, ale nějak se nemůžeme domluvit, kdo to bude. Rozsoudíš nás?“

Bárta si kriminalisty kriticky prohlížel – očima těkal z jednoho na druhého a jeho výraz jako by říkal „pár hodin spánku by bodlo oběma“ –, ale nakonec se zastavil u Emilie.

„To jako vážně?“ protáhla nevěřícně obličej. „Nezastaneš se mě?“

Bárta rozhodil rukama, nevinnost sama. „Promiň, už to tak vypadá.“

„Tss.“ Emilie si odfrkla, naoko dotčeně, a ruce zkřížila na prsou. „Odkdy jsi na jeho straně?“

„Nejspíš od tý doby,“ začal Bárta bezelstně, „co vypadáš, jako kdybys vylezla z jezevčí nory.“ Snažil se, aby to znělo nadneseně, ale jeho tvář, jindy plná optimismu, teď zůstávala vážná. Udělal krátkou pauzu a poté pokračoval: „Opravdu, Em, měla bys jít domů. Mělas službu už den předtím, než Markovi zavolali. Od pátku jedeš prakticky nonstop.“

„To není pravda,“ bránila se. „Ráno jsem se stavila doma, abych se převlíkla a…“ Když viděla, jak pochybovačně na ni bývalý šéf hledí, ztichla. „Jasný, chápu.“ Vyčítavě si oba změřila. „Chlapi sobě.“

Bert zmuchlal kus papíru a hodil ho po ní. „Ale no tak. Neurážej se hned. Vždyť víš, že to s tebou myslíme dobře…“

„Chápu, že cítíš zodpovědnost,“ přidal se Bárta, hluboký hlas klidný a rozvážný jako vždy, „moc dobře si uvědomuju, kolik jsem toho na tebe s tímhle oddělením naložil – svým způsobem na tom, že jsi ještě pořád tady, nesu určitý podíl viny –, ale musíš myslet taky na sebe, vlastně hlavně na sebe. Tvoji lidi potřebují vedení, jistě, ale k tomu, abys je mohla efektivně vést, rozhodovat za ně a rozdávat úkoly, potřebuješ čistou, odpočatou hlavu. Jedině tak bude mít tvoje přítomnost tady smysl.“

Bárta otcovsky vykoukl na Emilii zpod dioptrických brýlí a ona věděla, že nemá co namítnout. Měl pravdu. A na to, aby se s ním hašteřila, chovala k jeho názorům až příliš velký respekt.

„No dobře,“ kapitulovala nakonec, i když neochotně, „půjdu. Ale nejdřív s váma projdu aspoň kus tý oblasti, kde vysílače zachytily Lindin mobil naposled. Dobře?“

„Zkoušíš na nás kompromis?“ zeptal se trochu podezřívavě Bert a koutkem oka zavadil o Bártu, jestli to schvaluje. Když v mužově tváři nezaregistroval žádné námitky ani známky protestu, lhostejně pokrčil rameny. „Fajn. Ujednáno.“

Na okamžik se ponořili do skličujícího ticha; Emilie přitom mimoděk sklouzla pohledem k pracovnímu stolu. Zrak jí spočinul na fotce, kterou jim předchozího dne dali Markovi. Veselá blondýnka se dvěma dlouhými copy, ústa zeširoka roztažená do bezstarostného, dásňového úsměvu. Líbivá tvář s jemnými rysy a vráskami od smíchu, lesklé zelené oči plné života. Linda, přesně jak ji znala. Kdy ji vlastně viděla naposledy? Asi u Daniely, před třemi týdny. Zrovna se bavily o řidičáku. Obě se pak Lindu snažily uklidnit a dodat jí trochu sebedůvěry, protože měla hrozný strach ze závěreček a… Ať Emilie vzpomínala, jak vzpomínala, nebyla schopná si vybavit, jestli zkoušky nakonec udělala.

Kousla se do rtu, aby tok nutkavých myšlenek zastavila, a oknem vyhlédla ven na náměstí.

Kde ta holka krucinál vězí?

„Je neděle,“ nadhodil Bárta, jako by jí četl myšlenky, a váhavě přešlápl z jedné nohy na druhou, „nesmíme ztrácet naději. Pořád je šance, že se to celé nějak vysvětlí. Ještě pořád se může vrátit domů. Možná…“ zalkl se, „možná že zítra přijde normálně do školy…“

Emilie s Bertem si vyměnili letmé pohledy, ale neřekli nic. Věděli, že to bývalý šéf myslí dobře, že se je před pátráním snaží povzbudit, vlít jim do žil trochu elánu, zároveň si však byli moc dobře vědomi, jak jsou ta slova prázdná a že nic víc než onu zamýšlenou motivaci neznamenají. Hluboko uvnitř nevěřil Bárta tomu, co říkal, o nic víc než oni.

Počkali, až se jejich bývalý nadřízený odebere do pracovny za kolegy, a začali se chystat.

„Odpovíš mi už konečně?“ zastavil ji Bert těsně předtím, než vyšli ze dveří.

Emilie se zatvářila nechápavě. „Na co?“

Svraštil čelo. „Přece na to, na co jsem se tě předtím ptal.“

Chvíli tam jen tak stála a pozorovala ho. Ale ačkoli věděla naprosto přesně, co má na mysli, ani tentokrát se k odpovědi nepřinutila. Namísto toho si zapnula bundu až ke krku a rázným krokem vyrazila po schodech dolů, pryč ze stanice.

Nemyslela si, že je Linda mrtvá.

Věděla to.

2.

Náměstí pod tíhou skličující podzimní atmosféry a událostí posledních dní působilo nezvykle temně. Zpustle. Nikde ani živáčka. Po nebi se honily dešťové mraky, bylo zataženo a sychravo, sluneční paprsky v nedohlednu. Právě nepříznivé počasí představovalo další důvod, proč se Emilie přikláněla k teorii, že ať už byla Linda kdekoli, neocitla se tam dobrovolně. Kdo by měl chuť v tomhle marasmu opouštět domov na déle než pár hodin?

Pomoci s pátráním přišly desítky lidí z Holic. Každý, kdo jen trochu mohl, přiložil ruku k dílu. Policisté se spolu s dobrovolníky sešli na parkovišti před staroholickou hospodou, kde se rozdělili do několika skupin. Každá se pak v čele s policejními psy vydala na jinou stranu – jedna část pátracího týmu pročesávala okolí poblíž domu, kde se konala oslava Lindiných spolužaček, druhá v dívčiných stopách pokračovala k místu, kde se podle vysílačů pohybovala naposledy. Třetí skupina zamířila opačným směrem k sousedním vesnicím, na Veliny a Koudelku, další, ta nejpočetnější, se vypravila do polí a k rozlehlým remízkům a lesům, které se rozprostíraly za nimi. Po Lindě však nikde ani stopy.

Po dvou hodinách, když se k silnému větru přidal studený déšť, Emilie přece jen podlehla naléhání kolegů a rozhodla se vrátit domů. Nechtěla, sžíraly ji výčitky svědomí vůči Lindě, jejím rodičům, Daniele, jenže po čase stráveném v terénu se o slovo přihlásil spánkový deficit a nebylo cesty zpět – dostala se do bodu, kdy únava začala být natolik intenzivní, že přetloukla dokonce i její nezdolnou vůli a umíněnost. Najednou si přišla strašně vyčerpaná, jako by už neměla udělat ani krok navíc, natož pokračovat v chůzi několik dalších kilometrů. S největším sebezapřením tedy přenechala velení Bertovi a poté se od pátrací skupiny odpojila.

Cesta k autu trvala celou věčnost – aspoň jí to tak připadalo. Pořád pršelo, doslova lilo jako z konve. Dešťové kapky bičovaly Emilii do prochladlých tváří, nohy měla ztěžklé únavou, prsty na rukou ledové a ospalé oči se jí za pochodu zavíraly. Když konečně dorazila zpátky k hospodě, kde parkovala, pocítila neskonalou úlevu. Přestože měla bundu s kapucí, byla promočená na kost a třásla se zimou. Rychle ze sebe mokré věci shodila a naházela je do kufru. Pak, poháněná vidinou, že bude co nevidět doma, usedla za volant a vyrazila.

S Michalem bydleli v zástavbě malých čtyřdomků na kraji Holic, v ulici Pod Homolí, takže do cíle dorazila během pár minut. Zaparkovala před domem, vypnula motor a rozvalená v sedadle si po několika dlouhých náročných dnech v práci dopřála krátkou chvilku jenom sama se sebou. Ve zpětném zrcátku přitom zavadila o svůj vysílený obličej.

Kdyby Bert přišel s tím, že vypadá ztrhaně, teď, dala by mu nejspíš za pravdu. Tváře měla rudé od zimy, dlouhé šedé vlasy zmoklé a zplihlé, a ačkoli měla za to, že ani s tímhle netypickým odstínem pořád nevypadala na víc než svých dvaatřicet, nyní by ten věk sama sobě nevěřila.

Konečky prstů si zlehka přejela po jednom ze slepených pramenů.

Už dávno se přestala barvit zpátky na černo. Zprvu se šedivěním urputně bojovala, po čase ale zjistila, že to nemá smysl. Vydat se cestou smíření a sebepřijetí bylo to nejlepší, co mohla udělat. Když člověk s rakovinou začne docházet na chemoterapie, v podstatě má na výběr ze dvou možností: buď může nosit paruky a šátky, nebo se na tyhle kraviny vykašlat. Může se za sebe stydět, nebo se od názoru okolí oprostit a přijmout se se vším, co k němu v dané chvíli patří. Emiliino rozhodování, jakkoli nechtěla svůj problém s takovým onemocněním srovnávat, bylo v mnoha ohledech podobné, proto si tenkrát položila stejnou otázku: Kdyby měla rakovinu, jak by se zachovala? Bez váhání by zvolila druhou možnost. Svobodu. Život, ve kterém nebude cítit hanbu za svůj vzhled. Neměla by problém chodit s holou hlavou, necítila by se kvůli tomu hloupě, natož méněcenně, takže nebyl důvod, aby šediny brala jinak. Byly její přirozenou součástí, patřily k zážitkům a životním zkušenostem, které tvořily její osobnost, to, kým dnes byla. Co se jí tenkrát stalo, stejně nemohla vymazat tím, že si obarví vlasy.

Pořád to bylo na každém kroku s ní…

Vystoupila z auta, vyndala z kufru mokré věci a pospíchala k domu. Už z dálky přitom zahlédla, jak na ni u dveří, schované pod malou stříškou, čeká mourovaté kotě. Leželo na předložce a schoulené do klubíčka ji netrpělivě vyhlíželo. Jakmile Emilii uvidělo přicházet, propuklo v dychtivé mňoukání.

„Či-čí,“ zaševelila, sehnula se a láskyplně křehké, prochladlé zvířátko pohladila po vlhké srsti. „Kde ty se tu zase bereš, hm? Není takhle náhodou na čase, aby ses vrátilo domů?“

Kotě se od minulého týdne toulalo okolními ulicemi, až nakonec skončilo v jejich zahradě. Jelikož vypadalo pohuble a Emilie neměla tušení, odkud přišlo ani kdo byl majitel, dala mu pokaždé, když se ukázalo, najíst. Ve spíži jim pořád ležely kapsičky a granule po Michalově kočce, takže se aspoň využily.

Vzala zvíře do náručí, odemkla a podlouhlou chodbou, kterou měli společnou s ostatními sousedy, zamířila ke dveřím do jejich bytu. Ačkoli se odchodu z práce do poslední chvíle bránila, nakonec byla ráda, že je doma.

Naplnila kotěti misku jídlem a odporoučela se do koupelny. Hubertovi s Bártou sice tvrdila, že se sprchovala už ráno, ale nebyla to pravda. Původně chtěla, ale nakonec to nestihla. Hned potom, co dorazila domů, se totiž opět zasekla v obýváku s Michalem na další bezpředmětné debatě o dítěti. Byla to první větší hádka na tohle téma, a Em ani v nejmenším nečekala, jak se to tentokrát zvrtne. Než se nadála, byla hodina pryč a na sprchu nezbýval čas.

Opláchla si tělo i zmoklé vlasy – v rychlosti, bez zbytečného zdržování – a zabalená do huňatého županu se vrátila do kuchyně. I když jí horká voda dělala dobře, nikdy ve sprše netrávila víc času, než bylo nezbytně nutné. Už dávno ne.

Když vešla do místnosti, zjistila, že kotě misku stihlo vyprázdnit. Spokojeně se rozvalovalo na židli u jídelního stolu a olizovalo si tlapky. Emilie zvíře opatrně zvedla, aby se mohla posadit, a položila si ho na klín.

V tu samou chvíli se otevřely dveře od pracovny a z pokoje se vynořil Michal.

Tohle byla jedna z těch chvil, kdy Emilie proklínala skutečnost, že pracuje z domu – měl vlastní truhlářskou firmu, s dílnou postavenou přímo na zahradě. Když vešel, Emilie automaticky zvedla hlavu a zběžně ho přelétla očima, aby zhodnotila situaci.

Oproti ránu nevypadal napjatě ani rozzlobeně. Spíš zkroušeně. Zdálo se, že další hádka nehrozí, aspoň zatím ne. Na to ho ta první příliš vysála. Michal nebyl hádavý typ, a Emilie už vůbec, takže na podobně vyhrocené situace nebyli zvyklí – za celých osm let, co spolu žili, se chytli všehovšudy dvakrát, vesměs kvůli banalitám; jednou kvůli koberci do ložnice a podruhé kvůli barvě kuchyně. Oba byli nekonfliktní, citlivé povahy, kterým spory nedělaly dobře, tudíž je logicky nevyhledávali.

Mnohem víc než hádka samotná však Emilii trápil pohled na Michalovo zbídačené vzezření. Její přítel byl ramenatý, sebevědomě vyhlížející muž, teď ale vypadal spíš jako spráskaný pes. Světlé vlasy měl spadlé do čela, záda nahrbená. Jeho modré oči, jindy vlídné a milující, působily prázdně, zoufale.

Trhalo jí srdce ho takhle vidět, vědomí, jak moc ho její rozhodnutí bolí, ji ničilo, přesto měla pocit, že nemá jinou možnost. Nedokázala si představit, že by se najednou měla starat o dalšího člověka, všechnu tu zodpovědnost, oddanost a lásku, jež šly ruku v ruce s tím, a hlavně – strach. Protože kdyby se onen šílený, drásající strach, který v sobě od té osudné noci nosila, měl ještě znásobit, neunesla by to.

Zabil by ji.

Jejich pohledy se setkaly a Emilie zrak zase ostýchavě sklopila. Stále jí dělalo potíže pohlédnout mu do očí.

Michal vytáhl z kuchyňské skříňky sklenici a napustil si vodu. Potom se otočil: „Už jsi vystavila na facebook ten inzerát, jestli někomu nechybí?“ zeptal se.

„Ne,“ zavrtěla hlavou, aniž by se na něho podívala, a prsty nenuceně, bezděky zabloudila do hebké kočičí srsti. „Ještě ne.“

Nakrátko se mezi nimi rozprostřelo zádumčivé ticho.

„Proč?“ promluvil znovu. Emilie jen netečně pokrčila rameny.

„Nedostala jsem se k tomu…“

„Aha…“ Další tíživá pauza. „Víš, i kdyby se o něj nepřihlásil majitel, pořád se může najít někdo, kdo by se ho rád ujal…“

„Já vím…“

„Pokud se ti nechce, můžu to udělat já,“ nabídl se.

„Dobrý, já ho během dneška vyfotím a nasdílím to,“ slíbila. Když Michal nereagoval, pokračovala: „Jenom jsem teď měla starostí nad hlavu a zapomněla na to…“

„Zapomněla?“

„Linda,“ připomněla mu bezduše. Michal pokýval hlavou.

„Něco novýho?“ zajímal se. „Jak pokračuje pátrání?“

Zhluboka si povzdechla. „Blbě. Pořád nemáme ponětí, kde je…“

„Aha,“ zamumlal zúčastněně. „To mě mrzí…“

„Jo. Mě taky.“

Znovu se odmlčeli. Emilie na sobě přitom cítila Michalův zkoumavý pohled. Nespouštěl z ní zrak.

„A není to spíš tak, že se ho nechceš zbavit?“ zeptal se zničehonic.

Zatvářila se zmateně. „Koho?“

Letmo pokynul k hromádce chlupů na jejím klíně. „Toho kotěte přece…“

Napřímila se. „Nevím,“ přiznala popravdě. „Nijak zvlášť mi tu nevadí. Tobě jo?“

„Za předpokladu, že je to dočasný, ne,“ pronesl a poškrábal se ve vlasech. „Ale zůstat tady nemůže.“

„Proč vlastně?“ zeptala se. „Máš kočky rád, vždycky jsi měl.“

„Mám rád spoustu zvířat, ale to ještě neznamená, že je musím mít doma. A jasně jsem řekl, že po Belle už žádnou další kočku do baráku pořizovat nechci.“

„Z Belly jsi taky nejdřív nebyl nadšenej… A jak sis ji nakonec oblíbil.“

„To ale bylo něco jinýho,“ namítl. „Bellu jsme si tenkrát vzali kvůli mámě…“

Při zmínce o Michalově matce bodl Emilii v hrudi další osten lítosti. Jana, její tchyně, zemřela před necelými dvěma lety na rakovinu slinivky. Poslední týdny života strávila v nemocnici. To, že se Belly tehdy ujali, byla samozřejmost. Pro Michala to navíc nebyla „jenom“ kočka, ale i památka na milovanou matku.

„Někdo se po něm určitě shání…“

„Možná,“ připustila Emilie, „a možná taky ne.“ Vstala a položila kotě zpátky na židli, aby se mohla jít převléct. „Teď ale vážně. Kdyby na to přišlo a nikdo se o něj nepřihlásil…“

„… tak se mu najde novej majitel.“

Emilie zmlkla. Nekompromisní odmítavost v Michalově hlase ji překvapila. „A nechceš to ještě zvážit?“

Michal krátce zaváhal. Pak znovu zavrtěl hlavou.

„Promiň,“ pokračovala Em, „zkrátka nechápu, proč bysme si ho v nejhorším nemohli nechat my. Proč jsi tak zásadně proti? Co by nám to udělalo?“

Michal probodl Emilii vražedným pohledem.

„Co by nám to udělalo?“ zopakoval chladně. „Kočky se zbavit nedokážeš, ale na potrat bys šla?“

V místnosti se ve vteřině rozhostilo hrobové ticho. Emilie zůstala stát jako opařená. Měla pocit, že špatně slyší.

„Cože?“ Nasucho polkla.

Michal konsternovaně zamrkal – z tváře se mu vmžiku vytratila veškerá barva, rysy povolily. Zdálo se, že ten útočný výpad ho šokoval úplně stejně jako ji. Obratem zařadil zpátečku a začal se omlouvat.

„Promiň,“ vyhrkl spěšně, bílý jako stěna, „já… nechtěl jsem. To, co jsem řekl…“ Hledal správná slova. „Nemyslel jsem to tak…“

Emilie, pusu pootevřenou v němém úžasu, sledovala jeho horečnaté koktání a zvažovala, jak se zachovat. Mohla by se naštvat, přirozeně, možná by dokonce měla, ovšem při pohledu na Michalův ztracený, nešťastný výraz, tu srdcervoucí beznaděj, která se mu zračila v očích, si náhle uvědomila, že vlastně nemá právo cítit se dotčeně.

Michal nic špatného neudělal. To ona. Ona mu ublížila, to její vinou se mu ze dne na den zhroutil svět. Nejprve na něj vyrukovala s těhotenstvím, které pro oba přišlo stejně nečekaně a neplánovaně jako blesk z čistého nebe, a vzápětí, aniž by mu dala aspoň trochu času to vstřebat, mu zasadila další ránu. Postavila ho před hotovou věc a jemu teď nezbývalo než bezmocně přihlížet. Na tom, že kopal kolem sebe, nebylo nic divného. Jen se s tou situací snažil srovnat. A i když vypadal opravdu k smrti naštvaný, Emilie věděla, že vůči ní necítí zášť.

Ve skutečnosti je jenom šíleně smutný.

Laskavě na něho pohlédla, oči plné něhy a pochopení, a zavrtěla hlavou. „To je v pohodě,“ ujistila ho klidně, „neomlouvej se. Vlastně jsi neřekl nic, co by nebyla pravda…“

Obešla ho a vydala se do ložnice. Pod schody, než definitivně zmizela v patře, se naposledy ohlédla.