POZNÁMKA PŘEKLADATELKY

Úryvky z básní „Annabel Lee“ a „Havran“ od Edgara Allana Poea jsou uvedeny v překladu Vítězslava Nezvala (POE, Edgar A. 1959. Zrádné srdce, výbor z díla. Praha: Naše Vojsko.). Úryvek z tragédie Macbeth od Williama Shakespeara je uveden v překladu Martina Hilského (SHAKESPEARE, William. 2016. Macbeth. Vydání třetí, revidované. Brno: Atlantis.).

Přeložila Naděžda Funioková

THE TEACHER

Copyright © 2024 by Freida McFadden

Translation © Naděžda Funioková, 2026

ISBN 978-80-284-1247-0

Mé rodině

Prolog

Vykopat hrob je pořádná dřina.

Bolí mě celé tělo. Svaly, o kterých by jeden netušil, že je vůbec má, úpí v agónii. Pokaždé když zvednu lopatu a naberu další hromádku hlíny, jako by mi do svalu za lopatkou zajel nůž. Člověk by myslel, že je to v těch místech jen samá kost, ale to je evidentně omyl. Pronikavě si uvědomuju každičké svalové vlákno v celém těle a všechna mě bolí. Příšerně.

Dopřeju si krátkou pauzu a odložím lopatu, protože puchýře, které mi naskákaly na dlaních, potřebují trochu úlevy. Hřbetem předloktí si otřu pot z čela. Slunce už zapadlo a teplota klesla – soudě podle jinovatky na zemi – pod bod mrazu. Po prvních třiceti minutách se ale pocit chladu začal vytrácet – kabát leží stranou už skoro hodinu.

Čím hlouběji pronikám, tím je kopání snazší. První vrstva hlíny se mi zdála skoro neprolomitelná, ale tehdy jsme tu ještě byli dva a mohli jsme si vzájemně pomáhat. Teď už zbývám jen já.

Tedy já a ta mrtvola. Ta mi ale moc nepomůže.

Zamžourám do té černé díry. Vypadá jako propast, ačkoli ve skutečnosti neměří o moc víc než šedesát centimetrů. Jak hluboko bude třeba kopat? Říká se, že zhruba metr osmdesát, nicméně předpokládám, že to platí jen pro oficiální hroby. Ne pro ty neoznačené někde uprostřed lesa. Pokud ale nemá nikdo objevit, co se tady skrývá, tak asi čím hlubší, tím lepší.

Přemýšlím, jak hluboko je třeba pohřbít mrtvolu, aby ji nevyčenichala zvěř.

Zachvěju se, když mě pod poryvem větru zastudí vrstvička potu na holé kůži. Každou minutou padá teplota stále níž a níž. Musím se znovu pustit do práce. Zaryju ještě trochu hlouběji, čistě pro jistotu.

Znovu zvednu lopatu a všechna ta bolavá místa na mém těle spolu začnou bojovat o mou pozornost. Momentálně jsou jasnými vítězi dlaně – bolí víc než cokoli jiného. Království za kožené rukavice! Jenže mám jenom takové ty mohutné palčáky, v nichž se obtížně svírá lopata. Takže si musím vystačit s holýma rukama, puchýře nepuchýře.

Dokud byla jáma mělká, nebylo při kopání třeba vlézt dovnitř. Teď už však můžu pokračovat leda přímo z hrobu. Něco mi říká, že stát v hrobě nosí smůlu. Všichni nakonec v podobné jámě skončíme, ale není třeba pokoušet osud. Jenže v tuhle chvíli je to bohužel nevyhnutelné.

Když znovu zarazím ostří lopaty do suché, tvrdé půdy, mé uši najednou něco zachytí. Tady v lesích vládne kromě svištění větru naprosté ticho, teď se ale zcela určitě ozval jakýsi zvuk.

Křup!

Je to tu zas… Zní to trochu, jako když se zlomí větev, jenže nedokážu určit, ze které strany zvuk přichází. Narovnám se a zamžourám do tmy. Je tu někdo?

Pokud ano, tak mám opravdu velikánský problém.

„Haló?“ zavolám chraplavým šepotem.

Žádná odpověď.

Sevřu lopatu v pravačce a usilovně špicuju uši. Zadržuju dech ve snaze utlumit šelest vzduchu pronikajícího do mých plic a vycházejícího ven.

Křup!

Další zlomená větev. Tentokrát to vím jistě. Navíc se to křupnutí ozvalo blíž než předtím.

A taky slyším šustící listí.

Sevře se mi žaludek. Z tohohle se v žádném případě nevykecám. Nemůžu dost dobře předstírat, že je to celé jen nějaké velké nedorozumění. Pokud mě tu někdo přistihne, je po všem. Jsem v háji. Pouta zacvaknutá na zápěstích, policejní vůz s kvílející sirénou, život ve vězení bez naděje na podmínečné propuštění – přesně tohle mě čeká.

Jenže pak ve svitu měsíce zahlédnu veverku, která vyběhla na palouk. Jak tak peláší kolem mě, praskne pod vahou jejího drobného tělíčka další větvička. Jen co veverka zmizí z palouku, les se opět ponoří do hrobového ticha.

Takže to nakonec nebyl žádný člověk, jen divoké zvířátko. To, co znělo jako kroky, byly pouze hopkající tlapky.

Oddechnu si. Bezprostřední ohrožení je pryč, ale ještě není po všem. Ani zdaleka. A na to dopřát si pauzu mi nezbývá dost času. Musím pokračovat v kopání.

Musím tu mrtvolu pohřbít dřív, než vyjde slunce.

I. ČÁST

JEDNA

Před třemi měsíci

Eve

Lidi mi pořád vykládají, jaké mám štěstí.

Říkají, že mám nádherný dům, naplňující zaměstnání, a navíc mě neustále zahrnují pochvalami na moje boty. Nebudu si ale nic nalhávat. Když mluví o tom, jaké mám štěstí, nemají na mysli můj dům, kariéru nebo boty. Mluví o mém manželovi. Mluví o Nateovi.

Nate si při čištění zubů něco pobrukuje. Trvalo mi skoro rok pravidelného ranního postávání po jeho boku s kartáčkem v ruce, než mi došlo, že je to pořád ta samá písnička. „All Shook Up“ od Elvise Presleyho. Když jsem se ho na to kdysi zeptala, jen se zasmál a vysvětlil mi, že ho to naučila máma, protože ta písnička trvá dvě minuty, což přesně odpovídá době, po kterou by si měl člověk čistit chrup.

Začala jsem ten popěvek nenávidět každičkou buňkou svého těla.

Ta samá pitomá písnička úplně každé ráno po celých osm let našeho manželství. Asi jsem mohla ten problém vyřešit tím, že bychom si přestali čistit zuby společně, jenže se z toho stal takový náš zvyk. Snažíme se po ránu využít kapacitu koupelny na maximum, když už odcházíme z domu současně a jedeme na stejné místo.

Nate vyplivne zubní pastu do umyvadla a vypláchne si ústa. Já už jsem si zuby vyčistila, ale ještě se chvíli zdržím. Manžel sáhne po ústní vodě a vykloktá si tou jedovatě modrou tekutinou.

„Nechápu, jak to můžeš vzít do pusy,“ poznamenám. „Mně chutná ústní voda jako kyselina.“

Vyplivne ji do umyvadla a zašklebí se na mě. Má dokonalé zuby. Rovné a bílé, i když ne tak bílé, že by to člověka nutilo odvracet zrak. „Je osvěžující. Čistota půl zdraví, jak jistě víš.“

„Je to odporné.“ Otřesu se. „Hlavně se mě po vykloktání toho hnusu nesnaž líbat.“

Nate se zasměje a vlastně to legrační opravdu je, protože mě tak jako tak líbá jen zřídkakdy. Zběžná pusa na tvář, když se ráno rozcházíme, další, když se večer potkáme doma, a nakonec jedna před usnutím. Tři polibky za den. Náš sexuální život je obdobně regulovaný – vždycky první sobotu v měsíci. Dřív to bývalo každou sobotu, pak každou druhou sobotu, až jsme se poslední dva roky ustálili na současném vzorci. Občas se ocitám v pokušení nastavit to do našeho sdíleného kalendáře v iPhonu jako opakovanou událost.

Chopím se fénu, abych zbavila své vlasy zbytkové vlhkosti. Nate si párkrát prsty pročísne vlastní krátké hnědé pramínky a pak sáhne po holítku. Jak tak nás dva pozoruju v zrcadle, těžko se dá popřít prostý fakt, že Nate je výrazně přitažlivější. Popravdě pro něj ani nejsem pořádným soupeřem.

Můj manžel je neskutečně hezký. Kdyby chtěl někdo natočit film o jeho životě, musel by při obsazování této role vybírat mezi těmi nejvíc sexy hollywoodskými hvězdami. Krátké, ale husté tmavě hnědé vlasy, ostře řezané rysy, kouzelný rošťácký úsměv a hrudník, na kterém se teď, když si koupil činky, co má uložené v suterénu, začínají rýsovat pevné svaly.

Oproti tomu já rozhodně žádná krasavice nejsem. Měla jsem třicet let na to, abych se s tím smířila, a už jsem dokonale srovnaná s faktem, že moje blátivě hnědé oči v sobě nikdy nebudou mít ten hravý třpyt jako Nateovy, že mé matné hnědé vlasy budou už provždy jen schlíple ležet na hlavě a že žádný z jednotlivých rysů mého obličeje nemá tu správnou velikost. Jsem až moc hubená – samé nebezpečně ostré úhly a žádné křivky, které by stály za řeč. Kdyby někdo točil film o mém životě… No, o něčem takovém nemá ani smysl uvažovat, protože podobná věc je zhola nemožná. O ženách, jako jsem já, nikdo filmy netočí.

Když lidé říkají, že mám štěstí, ve skutečnosti tím myslí, že Nate je zcela mimo moji ligu. Jenom jsem o trošku mladší, takže aspoň něco.

Opustím koupelnu, abych se dooblékala, a Nate mě následuje. Vyberu si čistě bílou halenku se zapínáním až ke krku a doplním ji světle hnědou sukní, protože počasí v Nové Anglii člověku dopřává jenom tři měsíce v roce, kdy je možné sukně nosit – s trochou štěstí čtyři. Natáhnu si punčocháče a nazuju si černé lodičky Jimmy Choo na jehlovém podpatku. Teprve když je mám na nohou, všimnu si, že mě Nate s hnědou kravatou volně visící kolem krku pozoruje.

„Eve…“

Už předem tuším, co se mi chystá říct, i když doufám, že k tomu nedojde. „Hmm?“

„Ty boty jsou nové?“

„Tyhle?“ Do očí se mu nepodívám. „Ne. Mám je už celé roky. Vlastně, pokud se nepletu, vzala jsem si je na první školní den i loni.“

„Aha. Tak dobře…“

Nevěří mi. Zalétne pohledem k vlastním botám – hnědým koženým mokasínům, které jsou opravdu roky staré – a neřekne ani slovo. Když je naštvaný, nikdy nekřičí. Dřív mi občas vyhuboval, pokud jsem provedla něco, co jsem neměla, ale teď už to skoro nedělá. Můj manžel je obdivuhodný kliďas. V tomhle ohledu mám asi opravdu štěstí.

Když si Nate zapíná knoflíčky na manžetách košile, mrkne na hodinky. „Můžeme jít? Nebo si chceš dát něco rychlého k snídani?“

Oba s Natem pracujeme na Casehamské střední a dnes je první školní den. Já vyučuju matematiku a on angličtinu. Je pravděpodobně nejoblíbenějším učitelem na celé škole, obzvlášť když teď Art Tuttle odešel. Moje kamarádka a kolegyně Shelby mi prozradila, že se Nate ocitl na vrcholu seznamu pěti nejpřitažlivějších profesorů Casehamské střední, který sestavily studentky maturitního ročníku. A vyhrál o parník.

Jen zřídkakdy jezdíme ráno do práce jedním vozem. Působí to trochu dekadentně, používat k cestě ze stejné adresy na stejné pracoviště dvě auta, jenže manžel pravidelně zůstává ve škole déle než já a mně se tam nechce zbytečně trčet. Dnes je ale první školní den, takže se svezeme spolu.

„Pojedeme,“ prohlásím. „Kafe si dám ve škole.“

Nate přikývne. Sám nikdy nesnídá – prý mu to pokaždé rozhází žaludek.

Moje lodičky od Jimmyho Choo libozvučně zaklapou o podlahu, když vyrazím ke vchodovým dveřím našeho patrového domku. Je malý – splácíme ho ze dvou učitelských platů –, ale nový a v mnoha ohledech se jedná o můj vysněný dům. Máme tři ložnice a Nate mluví o tom, že bychom zbylé dvě mohli v blízké budoucnosti zaplnit dětmi, ačkoli netuším, jak toho při našem současném omezeném režimu intimností hodlá dosáhnout. Antikoncepci jsem vysadila už před rokem, jen abych „viděla, co se stane“, zatím se však stalo akorát jedno velké nic.

Nate nasedne do své Hondy Accord. Pokaždé když někam jedeme společně, bereme si jeho auto a vždycky řídí on. Je to součást rutiny. Tři polibky denně, sex jednou měsíčně a za volantem sedí bez výjimky Nate.

Jsem hotové dítě štěstěny. Mám krásný dům, naplňující práci a manžela, který se vyznačuje laskavou a mírnou povahou a je neuvěřitelně hezký. Přesto když Nate vyjede s autem na silnici a vyrazí směrem ke škole, hlavou se mi honí jediná představa. Doufám, že nějaký řidič kamionu přehlédne stopku, narazí do naší hondy a oba nás na místě zabije.

DVĚ

Addie

Dala bych cokoli za to, abych nemusela vystoupit z auta.

Ostříhala bych si vlasy. Přečetla Vojnu a mír. Kruci, klidně bych samu sebe zapálila, pokud by to znamenalo, že nemusím projít dveřmi Casehamské střední. Nevím, jak důrazněji to ještě říct. Já do tý školy nechci.

„Jsme tady!“ oznámí máma zvesela. A zcela zbytečně, protože přece vidím, že parkujeme přímo před školou. Nejsem až tak tupá, navzdory všemu, co se loni stalo.

Dneska ráno mě dovezla na vyučování ve svojí šedé mazdě, protože nejspíš věděla, že kdybych sem jela na kole, jako jsem to dělávala poslední dva roky, má cesta by rozhodně neskončila na téhle adrese. A tak si vzala v místní nemocnici, kde pracuje jako zdravotní sestra, den volna a dává na mě pozor, aby měla jistotu, že se tady první školní den opravdu ukážu.

Hledím přes okno auta na tříposchoďovou budovu z červených cihel, která poslední dva roky představovala tak významnou součást mého života. Promnu si oči. Jsem utahaná, protože jsem vstávala v naprosto nesmyslně brzkou hodinu, abychom sem dorazily včas. Vzpomínám si, jak nadšená jsem byla ten den, kdy jsem na Casehamskou střední nastupovala do prvního ročníku. A jak jsem měla tuhle školu ráda – nebyla jsem nijak zvlášť oblíbená a moje známky se daly označit sotva za průměrné, ale nebylo to vůbec zlé.

Až doteď.

Celé léto jsem hlídala děti sousedů a sváděla urputné boje, abych se sem na podzim nemusela vrátit. Jenže v Casehamu je pouze jediná veřejná střední škola a školné na těch soukromých dalece převyšuje naše finanční možnosti. Mohly bychom zkusit přihlášku v některém sousedním městě, ale to by bylo na kole příliš daleko a školní autobus by sem pro mě nezajížděl. Tohle všechno mi máma s tenčící se trpělivostí vysvětlovala pokaždé, když jsem ji prosila, aby si to ještě nechala projít hlavou.

„A co třeba,“ prohodím s nadějí v hlase, „že bych se učila doma?“

„Ale no tak, Addie,“ povzdychne si.

„Ty to nechápeš.“ Tisknu si batoh k hrudi, ale neučiním žádný pohyb, jenž by naznačoval, že se chystám rozepnout bezpečnostní pás. „Všichni mě tu budou nenávidět.“

„Nebudou tě nenávidět. Nikdo si na to ani nevzpomene.“

Pohrdlivě si odfrknu. Potkala vůbec máma někdy jediného středoškolského studenta?

„Myslím to vážně.“ Máma vypne motor, ačkoli stojíme v zóně, kde se nesmí parkovat, a někdo na nás nejspíš začne každou chvíli hulákat, ať popojedeme. „Teenageři se zajímají jenom o sebe. Nikdo si nevzpomene na to, co se stalo minulý rok. Každému je to fuk.“

Tak to se těžce plete. Je totálně a naprosto vedle.

No jasně, už na nás někdo troubí. Napřed jedno osamocené zatroubení, následované několika krátkými, rychle po sobě jdoucími, až to nakonec dospěje do bodu, kdy se zdá, že si dotyčný omylem sedl na klakson a nehodlá se z něj v nejbližší době zvednout.

„Můžu popojet jinam,“ navrhne máma bezmocně, když znovu nastartuje.

K čemu by to bylo? Pokud se přesuneme na jiné místo, akorát mě oblaží nějakým povzbuzujícím proslovem. A já nic takového nepotřebuju. Potřebuju novou školu. A pokud mi ji nedopřeje, jsou všechny řeči naprosto k ničemu.

„Kašli na to,“ zamumlám.

Máma na mě zavolá, když vyskočím z auta, ale já se nezastavím ani neotočím. Nemá to žádný smysl. Máma má sice pravdu, jenže ona koneckonců není ta, kdo se s tím vším musí vypořádat. Ona nemusí čelit následkům toho, co se loni stalo. Toho, co jsem udělala.

Jakmile z mazdy vystoupím, přímo cítím, jak na mě všichni zírají. Na naší střední škole je spousta holek, které se oblíkají tak, aby k sobě přilákaly pozornost, já mezi ně ovšem nikdy nepatřila. Vždycky jsem se snažila splynout s davem. Dneska mám na sobě nevýrazné džíny rovného střihu a šedé triko doplněné ještě šedší mikinou s kapucí. Na Casehamské střední platí pravidlo, že nesmíte mít žádný nápis na zadku (tohle pravidlo budí rozhořčení skutečně mnoha dívek), ale já neosvobodila od blyštivých slov jenom zadek, dávám si záležet, aby se žádné písmenko neobjevilo ani nikde jinde. Zkrátka na sobě nechci mít nic, co by poutalo zájem.

Přesto na mě čumí úplně všichni.

Jediné pozitivum je, že máma byla donucená odjet, takže nebude svědkem těch upřených pohledů a šeptání, když se s batohem přehozeným přes rameno plahočím ke kovovým vchodovým dveřím. Do prdele, věděla jsem, že to tak dopadne. Nikdo si nevzpomene na to, co se stalo minulý rok. Jo, jasně. Na jaký planetě to máma žije?

Jelikož dobře vím, o čem si špitají, není třeba se zastavovat a natahovat uši. S pohledem upřeným do země a svěšenými rameny kráčím co nejrychleji ke škole. Vyhýbám se očnímu kontaktu. I tak ale chvílemi zachytím tlumené hlasy:

To je ona. To je Addie Seversonová. Víš přece, co udělala, ne? To je ta, co…

Grr, tohle je děs. Na to fakticky nemám.

A najednou jsem skoro u cíle. Bez jakéhokoli incidentu dojdu až ke školní budově. Už před sebou vidím oprýskanou červenou barvu na vchodových dveřích, a přitom mi ještě nikdo neřekl do očí nic hnusného. A pak zahlédnu ji.

Kenzie Montgomeryová. Patrně nejoblíbenější holka ve třetím, tedy mém ročníku. A nepochybně nejhezčí holka ve třídě. Předsedkyně třídy, kapitánka roztleskávaček – znáte ten typ. Sedí na schodech před školou v sukni, která téměř na sto procent porušuje školní pravidlo, že spodní okraj sukně nebo šortek se nesmí nacházet výš, než kam dosáhnou konečky vašich prstů, když svěsíte ruce podél boků. Jiné holky už by za takový přestupek poslali domů, Kenzie to ale nehrozí. Na to se můžete spolehnout.

Sedí tam s partou kamarádů. Holky, které ji obklopují, představují výběr nejpopulárnějších studentů ve škole. A je tu i přírůstek, který by se po jejím boku loni objevit nemohl, Hudson Jankowski. Nový hvězdný rozehrávač.

Kenzie se svými kamarády téměř blokují přístup do školy, na schodišti zůstává jen úzký koridor, jímž se kolem nich dá projít. Jenže když se snažím vtěsnat do těch třiceti centimetrů volného prostoru mezi Kenzie a zábradlím, naše oči se na zlomek vteřiny setkají a ona mi zatarasí cestu svým batohem.

Kruci.

Schválně mi tam nechala nějakých deset cenťáků, abych se do nich aspoň pokusila vmáčknout. Mohla bych to obejít jinudy, ale to by znamenalo vrátit se po schodišti zase dolů a najít si jinou cestičku, což je dost absurdní vzhledem k tomu, že už jsem skoro u dveří. A cestu mi přece netarasí žádný sedící člověk. Je to jenom blbý batoh. Takže zatímco se Kenzie baví s kamarády, zkusím se kolem jejího koženého batohu protáhnout.

„No dovol!“

Kenziin hlas mě zarazí v půlce kroku. Zvedne ke mně své velké modré oči, rámované dlouhými tmavými řasami. Poprvé jsem se s Kenzie setkala na druhém stupni, chodily jsme spolu na dějepis, a tehdy jsem usoudila, že je to ta napohled nejdokonalejší lidská bytost, na jakou jsem kdy v reálném světě narazila. Pochopitelně jsem vídala krásné holky už dřív, jenže Kenzie se nachází na úplně jiné úrovni. Je vysoká, má pružné tělo a dlouhé hedvábné zlatavé vlasy. Každý jednotlivý rys jejího obličeje má v sobě větší půvab než jakýkoli můj. Kenzie je živoucím důkazem toho, že život není fér.

„Promiň,“ zamumlám. „Jenom bych se ráda dostala do školy.“

Kenziiny dlouhé řasy sebou zatřepotají. „To si myslíš, že mi můžeš šlapat po batohu?“

Její kamarádi sledují naši konfrontaci a hihňají se. Kenzie by mohla batoh posunout nebo ho úplně sundat ze schodů a nechat mě projít. Jenže to neudělá a jim to z jakéhosi důvodu připadá ohromně srandovní. Mé oči se na vteřinku střetnou s Hudsonovými, rychle ale uhne pohledem ke svým špinavým teniskám. Takhle se chová celých posledních šest měsíců. Vyhýbá se mi. Předstírá, že nebyl mým nejlepším kamarádem v celém vesmíru už od základní školy.

Na okamžik si v duchu představím paralelní realitu, v níž bych se dokázala holce, jako je Kenzie Montgomeryová, postavit. Realitu, ve které bych jí s potěšením dupla na ten blbý batoh s chlupatým růžovým přívěskem a vyštěkla na ni: A co s tím jako uděláš?

Kenzie nikdy nikdo nevzdoruje. Já bych ale mohla. Nemám přece co ztratit.

Přesto jen zamumlám omluvu, vrátím se po schodech dolů a jdu hledat jinou cestičku do školy. Stejně jako všichni ostatní, i já Kenzie ustupuju. Protože pravda je, že ačkoli to mám už tak dost nahnuté, má situace by se mohla ještě podstatně zhoršit.

TŘI

eve

Vůbec jsem si neuvědomila, jak moc mi buší v hlavě, dokud jsem si nedala první hlt kávy.

Zbývá mi asi deset minut, než budu muset do třídy, a ten čas hodlám strávit ve sborovně povídáním se svou nejlepší kamarádkou Shelby, abych se trochu zadaptovala. Nate už mezitím odešel do učebny. Kafe si vzal s sebou a ještě mi věnoval první z našich tří každodenních polibků na tvář.

„Tak jak sis užila léto?“ zeptá se mě Shelby, jako bychom si snad od čtvrtého července bez přestávky nepsaly.

„Docela to ušlo.“ Většinu jsem ho strávila vyučováním v letní škole. Vždycky jsem si představovala, jak to bude skvělé mít celé léto volno, až se stanu učitelkou, jenže takhle to nefunguje. „A co ty?“

„Báječně.“ Shelby si povzdychne a přehodí nohu přes nohu. Vzala si ty samé šedé lodičky Nine West, které měla poslední školní den. Vím, že povětšinou pobývala na Cape Cod se svým manželem, technologickým géniem, a jejich tříletým synem. Její dokonalá bronzová pleť hovoří sama za sebe. „Je mi tak smutno z toho, že jsem se musela vrátit. Connor celou dobu brečel, když jsem ho ráno vezla do školky.“

„To mu jenom prospěje,“ řeknu, i když co já vlastně vím?

Shelby se dlouze napije z polystyrenového kelímku s kávou, na kterém zanechá otisk rudé rtěnky. „Nate vypadá skvěle. Celé léto posiloval?“

„Více méně.“ Letos v létě vedl Nate dramatický kroužek pro děti ze střední. Nemá na to aprobaci, ale na vysoké navštěvoval kurzy herectví, a navíc je přirozený talent. V jiném životě by se z něj mohl stát druhý Brad Pitt. Pokud ale zrovna nepracoval, chodil do sklepa zvedat činky. Zřejmě nechce ohrozit svou šanci stát se nejpřitažlivějším učitelem na Casehamské střední dva roky po sobě. „Je do posilování celý blázen.“

„Škoda že to Justin nemá stejně,“ zasměje se. „Je mu teprve šestatřicet a už mu roste panděro!“

Zajímalo by mě, kolikrát za den políbí Justin Shelby. Jestli mají sex častěji než jednou měsíčně. Chtěla bych vědět, jestli Shelby taky někdy v noci leží po jeho boku v posteli a přeje si, aby si vzala někoho jiného nebo se třeba neprovdala vůbec. Kéž bych se jí tak mohla zeptat. Byla jsem provdaná jenom za Natea – možná tyhle pocity patří ke každému manželství. Třeba je to normální.

„Viděla ses s Artem?“ změním téma.

Úsměv z Shelbyiny tváře zmizí. „Ne. Zřejmě dal výpověď. A slyšela jsem, že se mu zatím nepodařilo najít jiné učitelské místo.“

Až do loňského jara vyučoval Arthur Tuttle na Casehamské střední matematiku a taky byl jedním z nejoblíbenějších profesorů na škole. Když jsem sem hned po promoci nastoupila, vzal si mě pod křídla. To bylo zkrátka pro Arta typické. Byl to jednoznačně ten nejmilejší člověk, jakého jsem kdy potkala, vždy ochoten nabídnout slova útěchy nebo proslulé brownies svojí manželky. A každý rok při vánočním večírku pro zaměstnance se Art převlékl za Santa Clause, protože i bez toho červeného oblečku to byl celý on.

A teď je z něj zničený člověk.

„Zajímalo by mě, jak se daří Marshe,“ zamumlám.

„A dětem,“ dodá Shelby. „Dvě už jsou na vysoké, že?“

Trhnu sebou při vzpomínce na Artovy kluky. V koutku duše jsem v pokušení vypomoct mu menší finanční částkou, ale vím, že by to nikdy nepřijal, a navíc nemáme zrovna na rozhazování, když uhradíme tučné splátky hypotéky. Kromě toho se Nate snaží šetřit na miminko, které nikdy nebudeme mít.

„Je to tak nefér,“ zamumlám. „Neprovedl nic špatného a ona…“

Shelbyino tenké obočí povyskočí. „To přece s jistotou nevíme.“

Napiju se kávy ve snaze skrýt svou podrážděnost. Ničemu by nepomohlo Shelby peskovat, obzvlášť takhle brzy po ránu. Každopádně tohle je důvod, proč musel Art podat výpověď. Nesejde na tom, co se stalo nebo nestalo. Důležité je jen to, že rodiče zavolali ředitelce a oznámili jí, že už tomu chlapovi nevěří a nechtějí, aby se pohyboval v blízkosti jejich dětí. Art – nejmilejší člověk, co kdy chodil po světě, člověk, který v sobě neměl ani špetičku zla – přestal být důvěryhodný.

„Mám ji teď u sebe ve třídě,“ svěřím se Shelby.

„Vážně?“

„Šestou hodinu.“

Zatím jsem jen zahlédla v seznamu studentů její fotku, kterou pořídili loni do ročenky. V reálném životě jsem ji nikdy nepotkala, ale na tom snímku vypadala hrozně obyčejně. Taková tuctová holka. Nijak zvlášť se nelišila od toho, jak jsem v tomtéž věku vypadala já.

„Buď opatrná.“ Na Shelbyiných rtech pohrává úsměv, v očích se jí však současně zračí varování. „Ta holka je evidentně chodící problém.“

To mi ani nemusela říkat. Ve chvíli, kdy jsem v seznamu svých žáků spatřila jméno Adeline Seversonová, sevřel se mi žaludek. Za těch skoro deset let, co učím, jsem ani jednou nepožádala, aby některého studenta z mého předmětu vyřadili, tentokrát jsem k tomu ale neměla daleko.

Mám z té holky velice nepříjemný pocit.

ČTYŘI

Addie

Až do oběda to ve škole docela ušlo.

Není to pochopitelně bůhvíjaká sláva. Dnešek se nestane nejskvělejším dnem mého života. Ale je to snesitelné. Většina studentů si povídá se spolužáky, není to ovšem žádná povinnost. Zkrátka jdete do třídy, kecnete sebou na židli a dalších čtyřicet minut jenom posloucháte učitelův výklad. A potom jdete na další hodinu.

Takže je vlastně fajn, že se mnou nikdo nemluví.

U oběda je to ale jiné, protože všichni sedí po skupinkách a baví se spolu, a pokud zůstanete sami, v podstatě to znamená, že jste lůzr, ke kterému se nikdo nehlásí. A přesně tím jsem dneska po celý den já.

Ne že bych snad předtím měla haldy kámošů. Po většinu mé školní docházky jsme byli jenom já a Hudson. Vždycky jsme si to zařídili tak, abychom měli pauzu na oběd ve stejnou dobu a mohli sedět spolu, protože on nechtěl být u stolu sám o nic víc než já. Legrační je, že na základce byl Hudson ještě větší společenský vyvrhel než já. Jako by měl nějakou nakažlivou smrtelnou nemoc. Já byla jen tiché dítě, kterému dělá problém bavit se s ostatními, zatímco Hudsona většina spolužáků vysloveně týrala. Dělali mu ze života peklo.

Kráčím mezi řadami upatlaných stolů, v rukou svírám tác s hot dogem, vlnkovanými hranolky, dvěma pytlíčky kečupu a krabičkou čokoládového mléka a do slova a do písmene nevím, kam se vrtnout. Navážu oční kontakt s pár spolužáky, se kterými jsem se dřív kamarádila, ale rychle uhnou pohledem.

Hudson je tu pochopitelně taky. Jenže sedí u Kenziina stolu, hlavu s rozcuchanými blond vlasy naklání k ní a o něčem spolu zaujatě diskutují. Z Hudsona je teď Kenziina nejnovější hračka. Oficiálně mě poslal k vodě. Těžko mu to můžu vyčítat.

Jen bych si přála, aby se se mnou aspoň zase začal bavit.

„Addie! Pojď sem, Addie!“

Otočím hlavu, abych zjistila, kdo to na mě volá. Spatřím Ellu Curtisovou, kterou znám jen proto, že je to nejhubenější holka v celém třetím ročníku, a to minimálně o pět kilo. Za uplynulé dva roky jsme si s Ellou vyměnily sotva deset slov, teď na mě ale od svého stolu usilovně mává. Není to ten typ, s nímž bych za normálních okolností toužila stolovat, dneska jsem ale bez sebe radostí, že mě zve k sobě. Usadím se naproti ní, odložím tác na stůl a vykouzlím první upřímný úsměv za celý den.

„Ahoj,“ řeknu. „A díky.“

„V pohodě.“ Ella zvedne svými kostnatými prsty hranolek a slízne z něj kečup, ale nekousne do něj. „Bylo mi tě líto, že tam tak osamoceně postáváš, protože s tebou nechce nikdo sedět.“

Nevím, jak na to odpovědět. Má pravdu, ale připadá mi divné přiznat to nahlas. Nicméně jsem ráda, že se ještě pořád najdou lidé ochotní se se mnou bavit. Třeba má máma pravdu. Třeba na to časem všichni zapomenou a celá ta aféra vyšumí.

Ella si přehodí dlouhé zplihlé vlasy přes rameno a zadívá se směrem ke Kenziinu stolu. Otočím se právě včas, abych viděla, jak Kenzie položila svoji blonďatou hlavu Hudsonovi na rameno. „Hele, myslíš, že spolu chodí?“ zeptá se mě Ella.

„Netuším,“ zamumlám. Kousnu do hot dogu, který chutná uměle dokonce i na hot dog. Je to v podstatě guma.

„Hudson je tak sexy.“ Ella mezitím doolizovala hranolek, odložila jej a teď se pustila do dalšího. „Hodí se k sobě.“

Namísto odpovědi jenom zamručím. Přiznávám to nerada, ale musím jí dát za pravdu. Těm dvěma to spolu vážně sluší. Dokonce i Kenziiny zlatavé vlasy hezky ladí s Hudsonovými, který je má také blond, skoro až do běla.

„Nechodila jsi s ním loni ty?“ vyzvídá tvrdošíjně Ella.

Zavrtím hlavou. „Ne.“

Takhle to mezi námi nikdy nebylo. S Hudsonem jsme se skamarádili na základní škole, protože jsme se oba styděli za své otce. Jeho situace byla ještě o něco horší – přinejmenším při pohledu zvenčí. Můj táta, který je už po smrti, v té době běžně odpadával v našem obývacím pokoji v louži vlastních zvratků, ale aspoň toho nebyl svědkem nikdo ze spolužáků. Zato Hudsonův otec pracoval na naší základce jako školník. Děti ho často vídaly, jak po chodbách posouvá kbelík s mopem, a musely poslouchat jeho vzteklé nadávky v polštině.

Ti dva nás stmelili, a i když jsme přešli na druhý stupeň jinam a zbavili se věčného tajtrdlíkování Hudsonova táty, zůstali jsme nejlepšími kamarády. I po přestupu na střední, když se z Hudsona stal ten typ kluka, za kterým se holky otáčejí, a navíc si udělal jméno na fotbalovém hřišti, mi byl dál věrným přítelem. Až do toho dne…

No nic, nechci na to myslet.

Ella už mezitím olizuje třetí hranolek. Vyloženě mě tím fascinuje. Jako by si dávala k obědu kečup a ty hranolky byly jen prostředkem, jak dopravit skutečné jídlo do pusy. Abych nebyla nespravedlivá, dělávala jsem to samé, když mi máma nachystala celer s burákovým máslem. Které dítě by ale mělo rádo celer? Zato hranolky, to je jiná.

„Z duše nenávidím první školní den,“ poznamená Ella. „Vlastně školu jako takovou. Je to tak otravné, že nás sem nutí chodit a učit se pitomosti, které nám nikdy k ničemu nebudou.“

„Když myslíš.“ Mě ovšem učení na škole nevadí. To není ten důvod, proč se mi sem dneska nechtělo.

„Jako třeba trigonometrie.“ Nakrčí svůj pihovatý nos. „Vždyť copak to v životě k něčemu využiješ? Tohle je fakticky totální plýtvání naším časem. Koho máš na trigonometrii?“

„Paní Bennettovou.“

Zasténá. „To je děsná kráva. Nakládá studentům haldy domácích úkolů a její testy jsou děsně těžký. Tak jsem to aspoň slyšela.“

Skvělé. A to byla matika vždycky mým nejslabším předmětem. Letošek začíná vážně fantasticky. „Na angličtinu mám pana Bennetta.“

Tentokrát se zachichotá. „Tak tohle ti to možná vynahradí. Ty jo, pan Bennett je ták sexy. V tomhle ohledu zeje mezi těmi dvěma hluboká propast. Nechápu, jak si mohl vzít zrovna ji?“

Nevím, co na to říct. Mám jenom matnou představu, jak ti dva učitelé vypadají.

„Ale možná to není tvůj typ,“ mrkne na mě Ella. „Třeba dáváš přednost chlapům, co vypadají spíš jako pan Tuttle.“

Sevře se mi žaludek. Tohle je ta poslední věc, o které bych se chtěla bavit. „Vůbec ne.“

„Hele, vážně.“ Ella odloží hranolek, který olizovala, a s vykulenýma očima se nakloní přes stůl. „Jaký to bylo s panem Tuttlem? Mně to připadá děsně nechutný.“

Sklopím oči ve snaze vyhnout se jejímu zvídavému pohledu. „S panem Tuttlem k ničemu nedošlo,“ zahuhlám. „Ani jsem nic takového nikdy netvrdila.“

„Hmm.“ Její hlas přetéká sarkasmem. „Tak proč ho teda vyrazili?“

„Nevím.“

V hrdle se mi tvoří knedlík. Nechci se o tom bavit. Raději se soustředím na krabičku s čokoládovým mlékem. Na zadní straně má hádanku. Co nosí mrak pod pršipláštěm?

„Ale no tak.“ Mrkne na mě. „Klidně to můžeš přiznat. Stejně už to všichni ví.“

Zvednu krabičku, abych si zespodu přečetla řešení hádanky. Hrombarďáky.

„Je tak starý,“ nedá si pokoj. Její pronikavý hlas dokáže přehlušit dokonce i rušný halas kolem nás. „Musí mu být minimálně kolik, padesát? A vypadá jako Santa Claus! Přijde mi neuvěřitelný, že jsi to s ním fakticky dělala. No tak, jaký to bylo?“

V tu chvíli mi všechno docvakne. Ella se nechce stát mojí kamarádkou. Jenom se ze mě snaží vytáhnout nějaké drby, aby pak všem vykládala, jak musela poslouchat o těch ohavnostech, co jsem prováděla s panem Tuttlem. Vždycky jsem věděla, že mám dobrý důvod, proč s Ellou nechci kamarádit.

„Omluv mě,“ řeknu.

Zvednu se od stolu a popadnu svůj tác s obědem. Jídla jsem se sotva dotkla, ale stejně nemám hlad. A nehodlám tady dřepět, aby ze mě Ella mohla tahat informace o něčem, co se vůbec nestalo.

Zbytky z tácu hodím do odpadkového koše. Ella, která dál sedí u stolu, se mě ani nepokouší přemluvit, abych zůstala. Když odcházím, slyším její hihňání.

Cestou z jídelny míjím Kenziin stůl. Je zabraná do hovoru s kamarády, ale Hudson, jak mi teď dojde, nás s Ellou celou dobu sledoval. Jeho světle modré oči se na zlomek vteřiny setkají s mými, ale hned se odvrátí, jak to dělá v poslední době pořád. Prostě se rozhodl, že už se mnou víckrát nepromluví. Kdyby se to nestalo, třeba by pak nedošlo ani k tomu průšvihu s panem Tuttlem. Třeba bych teď nebyla školním vyvrhelem.

Takhle jen spěšně opustím jídelnu a usadím se v knihovně, kde úplně sama čekám na začátek šesté hodiny.

PĚT

Eve

Můj manžel je s jinou ženou.

Oba sedíme v jídelně pro personál, ale jako obvykle každý u jiného stolu. Když jsem do školy nastoupila, obědvali jsme společně, jenže pak Nate jednoho dne žertem poznamenal, že si za chvíli polezeme na nervy, pokud spolu budeme trávit tolik času, a já se té narážky chytla. Takže teď sedím s Shelby a na půl ucha poslouchám, jak znovu líčí, jaké nádherné léto strávila na Cape Cod. Zatímco Nate obědvá o dva stoly dál s tělocvikářem Edem Ricem a novou učitelkou, která zřejmě nastoupila teprve dnes.

Evidentně se jedná o čerstvou absolventku. V jejím obličeji se zračí svěžest, kterou z toho mého spláchlo osm let vyučování středoškolské matematiky. Je hezká jako každá mladá a vitální žena. Kdyby si oblékla džíny a triko, mohla by se bez problémů vydávat za jednu ze studentek, namísto toho ale zvolila růžovou halenku a hnědou sukni sladěnou s hnědými mokasíny na podpatku, které jsem minulý týden viděla v Targetu za pětadvacet dolarů.

Šťouchnu do Shelby, čímž v půlce věty přeruším její nadšené popisování jakési restaurace, kde podávali ty nejlepší nadívané krevety, co kdy ochutnala. „Kdo je to?“

Shelby se zadívá přes jídelnu na mladou ženu, jež se snaží sblížit s mým manželem. „Tuším, že se jmenuje Hailey. Je to nová učitelka… hm, francouzštiny?“

Učitelka francouzštiny. Skoro až moc velké klišé.

Shelby se na mě pozorně zadívá. „Snad tě to neznervózňuje, nebo jo? Ale no tak. Nate je hodný chlap.“

Chtěla bych tomu věřit. Chtěla bych věřit, že ty loňské pozdní příchody domů byly zapříčiněny jen tím, že musel tvrdnout ve škole, kde známkoval písemky nebo dohlížel na mimoškolní aktivity. Chtěla bych věřit, že důvodem naší přísně regulované jediné noci sexu v měsíci je jen a pouze jeho nízké libido.

„Jo, to máš asi pravdu,“ řeknu nakonec.

Teď ke všemu Hailey, ta pohledná učitelka francouzštiny, položila ruku na Natovo předloktí. Nejradši bych jí vyškrábala oči. Ještě štěstí, že chronicky nezadaný Ed Rice to na Hailey nepokrytě zkouší. Taky je ovšem zjevné, koho z těch dvou mužů by si Hailey vybrala. Ed je o dvacet let starší než ona, a navíc má hlavu jako koleno.

Díkybohu se zvonek ohlašující další hodinu ozve dřív, než stihnu provést něco, čeho bych později litovala.

Obvykle se s Natem po obědě spěšně rozejdeme každý do své třídy. Tentokrát ale schválně vykročím k němu za doprovodu hlasitého klapání svých podpatků. Chytím ho za paži ve stejných místech, kde se ho jen před pár okamžiky dotýkala Hailey.

„Ahoj. Tak jak to první školní den jde?“

Nate na mě překvapeně zamžourá, zaskočilo ho, že jsem na něj vůbec promluvila v budově školy. Rychle se ale vzpamatuje a usměje se. „Jako po másle. A co u tebe, miláčku?“

„Zatím v pohodě.“

„Výborně.“

Nate povytáhne obočí, zřejmě si v duchu klade otázku, proč jsem za ním vůbec přišla. Nejsem si jistá, jestli nás Hailey pozoruje, ale čistě pro případ, že ano, ho popadnu za hnědou kravatu a přitáhnu si ho blíž k sobě. Kdybych byla kočka, označkovala bych si ho svou močí, ale protože jsem člověk, políbím ho na rty – a je to o poznání vášnivější polibek než ty tři představující náš obvyklý denní příděl.

Zatváří se překvapeně a jako pokaždé se ode mě odtrhne jako první. Přitom si přejede ukazováčkem po spodním rtu. „No teda,“ prohodí, „to bylo hezké rozloučení.“

Usmívá se, jenže jsem za něj provdaná dost dlouho, abych poznala, že tenhle úsměv není upřímný. Hailey to ale neví.

Do své učebny, která se nachází ve druhém patře, dorazím dvě minuty před druhým zvoněním. Dovnitř už proudí noví studenti a hledají si místa. Budu je muset přesadit. Z předchozích zkušeností jsem se poučila, že pokud teenagery neoddělím od jejich kamarádů, nikdy si nedokážu udržet jejich pozornost.

Než ale stihnu sama vejít do třídy, zastoupí mi cestu mladá dívka. Znám ji, je to Jasmine Owensová, která ke mně chodila loni. V obou pololetích ode mě dostala jasnou jedničku. Pro první školní den zvolila hezkou halenku doplněnou klasickými džíny a obvyklé tenisky vyměnila za sandály s plnou špičkou, ozdobené na palcích květinami.

„Paní Bennettová,“ osloví mě, „nerada obtěžuju, ale chtěla jsem vás odchytit ještě před začátkem hodiny.“

„Co se děje, Jasmine?“

Nervózně se na mě usměje. „Rozesílám přihlášky na vysokou a doufala jsem, že byste mi mohla napsat doporučující dopis.“ Než vůbec stihnu otevřít pusu, spěšně dodá: „Byla jste moje oblíbená učitelka, jako vůbec nejoblíbenější. Ráda bych vystudovala pedagogiku a stala se učitelkou matematiky – stejně jako vy.“

Tváře mi zalije radostný ruměnec a část toho vzteku, který jsem cítila před chvílí v jídelně, ze mě vyprchá. Jasmine je výborná studentka, takže mě nepřekvapuje, že už pracuje na přihláškách na vysokou. A je příjemné slyšet, že jsem pozitivně ovlivnila život některého ze studentů. Občas mívám pocit, že učím předmět, který děti nenávidí a – řekněme si to na rovinu – který téměř s jistotou v budoucnu nijak neuplatní. Těžko můžu argumentovat, že jim siny a cosiny budou užitečné pro každodenní život.

„Jistě,“ slíbím. „Pošli mi prosím e-mail a dořešíme podrobnosti. A dej mi vědět, kdybych mohla pomoct ještě s něčím dalším.“

Teď zrůžoví tváře i Jasmine. „Děkuju, paní profesorko. Opravdu si toho moc cením.“

Načerpala jsem z našeho rozhovoru tolik potřebnou vzpruhu, ze které budu moct těžit, až začnou studenti kňourat, že si musí přesednout na jiné místo. Nate je nechává sedět, kde se jim chce, jenže přiznejme si to na rovinu, v manželových hodinách jsou všichni pod vlivem jeho magnetizujícího kouzla. Já tento dar postrádám, přesto věřím, že jsem dobrá učitelka.

Než dospěju na konec abecedy, málem bych zapomněla na to jméno, kterého se děsím od chvíle, kdy jsem tenhle seznam před pár týdny obdržela. „Adeline Seversonová,“ vyvolám.

Dopředu vystoupí průměrně vysoká dívka, aby zaujala další volné místo v řadě. Adeline Seversonová je bezesporu ta nejnevýraznější dívka, jakou jsem kdy viděla. Snadno splyne s davem. Má vlasy barvy hnědého papírového pytlíku a její obličej je sice dokonale symetrický, ale postrádá jakýkoli pozoruhodný rys. Mohla by být hezká, kdyby se snažila, jenže ona se nesnaží – vůbec. Sleduju ji, jak vklouzne do lavice a poslušně složí ruce před sebou. Kdyby se nejmenovala Adeline Seversonová, nikdy by mě ani nenapadlo, že je schopná mi způsobit sebemenší problém.

„Addie,“ řekne.

Povytáhnu obočí.

Okusuje si nehet. „Mám radši oslovení Addie.“

Poznamenám si to, ačkoli dobře vím, že jí lidé říkají Addie. Říkal jí tak i Art, když se mnou o ní mluvil. Jenom jsem se prostě snažil být na Addie milý. Ta chudinka přišla před pár měsíci o tátu, Eve. Vůbec by mě nenapadlo…

Nechtěla jsem ji mít ve své třídě. Art je ten nejslušnější člověk, jakého jsem kdy měla tu čest poznat. Obětavý učitel, který měl upřímnou starost o každičkého ze svých studentů. Kdyby takový nebyl, nikdy by se do toho průšvihu nedostal. A teď má kvůli téhle holce zničený život.

Kdybych se nad tím ale pořádně zamyslela, došlo by mi, že vůbec nezáleží na tom, jestli je Addie Seversonová v mojí třídě. Vážné starosti by mi mělo dělat něco jiného.

Co když Addie chodí i do třídy mého manžela?

ŠEST

Addie

První školní den obvykle nebývá nijak hrozný. Myslím po studijní stránce. Učitelé většinou jen vykládají o tom, co nás v následujícím roce čeká. Jestli nám budou dávat úkoly přes víkend, nebo ne. Jestli nás v průběhu pololetí zahrnou spoustou menších testů, nebo nám napaří jeden gigantický na konci.

Takže když si na sklonku dne spočítáte domácí úkoly, moc jich není. Možná pár snadných jako: Pokuste se v pěti stech slovech stručně popsat sami sebe. Podobné úkoly sfouknu na gauči v obýváku, a ještě se u toho stihnu koukat na televizi a nacpávat se sýrovými křupkami.

Angličtina mi připadla na poslední hodinu. Je to můj nejoblíbenější předmět. Nesmějte se, ale moje vysněná práce je stát se básnířkou, i když vím, že to není opravdické povolání, kterému by se v tomhle století mohlo věnovat větší množství lidí, a že nejspíš skončím po vzoru své mámy jako zdravotní sestra. Letos mám na angličtinu pana Bennetta, kterého všichni zbožňujou. Hlavně holky, protože v něm vidí především krasavce. Mě podobné věci obvykle nezajímají, jakkoli Ella naznačovala něco jiného.

Snad vteřinu poté, co se ozve zvonění, pode mnou nadskočí židle. Chvíli trvá, než mi dojde, že někdo právě kopl do její nohy. Když zvednu hlavu, zjistím, že nade mnu stojí Kenzie a jedna z jejích nohsledek, Bella.

„Tohle je moje místo,“ oznámí mi Kenzie.

„Ale…“ pokusím se znovu zaprotestovat.

A mrkl na mě.