Přeložila Michaela Melišíková

SOMETHING UNEXPECTED

Copyright © 2023. SOMETHING UNEXPECTED by Vi Keeland

All rights reserved.

Translation © Michaela Melišíková, 2026

ISBN 978-80-249-5725-8

Pro Sarah, na oslavu bezmezné lásky

k její babičce a Harrymu Stylesovi.

Kapitola 1

Nora

„Já se z toho snad picnu…,“ zamumlala jsem a otočila se, abych přes rameno křikla: „Jo, a díky, že mi dovolíš zacvakat účet!“

Přistoupil ke mně barman. „Je všechno v pořádku, madam?“

Povzdechla jsem si. „Jo. Chlapík, kterého jsem potkala přes tinder, je očividně někdo úplně jiný, než jsem čekala.“

Z druhého konce baru se ozval hluboký hlas: „Šokující. Možná bys to s hledáním měla zkusit na trochu přijatelnějším místě.“

Přimhouřila jsem na něj oči. „Co prosím?“

Chlapík jen zachrastil ledem ve sklenici, aniž se obtěžoval vzhlédnout. „Copak se stalo? Neměl tak hezkou tvářičku, jak se zdálo z jeho fotky? Chlapům musíš dát trochu prostoru. Vám ženským jde skrývání vašeho pravého já fakt dobře. Do postele vlezeme s dlouhovlasou opálenou kráskou, která má plné rty. A ráno se probudíme vedle někoho cizího – kvůli všem těm šminkám, vlasovým příčeskům a zvětšovacím blbostem, které používáte, vás ani nepoznáme.“

To jako vážně? „Možná kdybys nebyl takový nezdvořák a na člověka, s kterým mluvíš, ses aspoň podíval, všiml by sis, že já příčesky nenosím, make-upu používám jen minimum a jsem přirozeně zakulacená na všech správných místech.“

To zřejmě upoutalo jeho pozornost. Zvedl hlavu a pohledem rychle přejel můj obličej, než se zastavil na mém dekoltu. Díky tomu jsem si ho poprvé mohla pořádně prohlédnout. Tvář, která se k tomu postoji pojila, nebyla vůbec taková, jakou bych očekávala. Podle jeho prudké odezvy na můj komentář o týpkovi, s nímž jsem si vyšla na rande, jsem usoudila, že má se zklamanými ženskými asi nějaké zkušenosti. Tenhle chlapík by ale rozhodně žádnou ženu nezklamal. Byl mladší, než naznačoval jeho nevrlý hlas, s tmavě hnědými vlasy, které by potřebovaly trochu ostříhat. Přesto, kdyby se mnou na rande přes tinder šel on, s chutí bych mu je prohrábla. Měl výraznou, mužnou čelist zdobenou strništěm, rovný nos, opálenou pleť a akvamarínové oči lemované těmi nejhustšími černými řasami, jaké jsem kdy viděla.

Škoda že to byl takový blbec.

Když se naše oči konečně střetly, povytáhla jsem obočí. „Který z nás dvou že je ten povrchní?“

V koutcích úst mu zacukalo. „Nikdy jsem neřekl, že neocením krásu. Jenom že bys měla dát klukovi šanci.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne že by ti do toho něco bylo, ale ten chlap nebyl takový, jak jsem čekala, protože měl na prstě otisk od snubáku. Nejspíš mu sklouzl dvě vteřiny předtím, než vešel dovnitř. S jeho vzhledem to nemělo nic společného.“

„Tak to se omlouvám.“ Pokynul barmanovi. „Příští runda je na mě.“

Ukázala jsem na zpola vypitou drahou skotskou, kterou si objednal chlápek z tinderu – aniž zanechal floka. „Co kdyby sis místo toho vzal tuhle na sebe?“

Zasmál se. „Proč ne?“

Usrkávala jsem víno a stále se rozčilovala nad tím blbcem, se kterým jsem diskuzemi promarnila tři dny. Nakonec jsem na pana Kritického znovu houkla: „Co teda používáš?“

„Prosím?“

„Jakou seznamovací aplikaci? Říkals, že bych měla používat nějakou přijatelnější seznamku.“

„Aha.“ Pokrčil rameny. „Já žádnou nepoužívám.“

„Ženatý?“

„Ne.“

„Zadaný?“

„Ne.“

„Takže jenom… co? Chodíš po supermarketu a předstíráš, že nakupuješ?“

„Zhruba tak něco,“ odvětil s úsměvem. „Tinder máš ráda?“

„Záleží na tom, co zrovna potřebuju.“

„Cos potřebovala dneska?“

Nad tou otázkou jsem se zamyslela. Přiznejme si – toho kluka jsem potkala před třemi dny na tinderu a domluvila si s ním rande v baru hotelu, kde jsem ubytovaná. Myslím, že bylo evidentní, co jsme oba očekávali, že se stane. Ale ve skutečnosti nešlo o tu fyzickou stránku – alespoň pro mě ne. „Zapomenout,“ odpověděla jsem.

Jako by mu ta maska nadřazenosti na chvíli zmizela z tváře. Pak mu ale zazvonil telefon a on hovor přijal.

„Vyřiď jim, že se za pět minut připojím,“ řekl. „Prospekt a poznámky mám v pokoji, ještě tam zaběhnu.“ Aniž dodal cokoli dalšího, přejetím po displeji hovor ukončil a zvedl bradu k barmanovi. „Musím běžet. Můžu podepsat účet?“

Barman přikývl. „Jistě.“

„Pokoj dvě stě dvanáct.“ Arogantní chlapík sáhl do kapsy a vytáhl svazek bankovek. Několik jich hodil na bar a pokynul mi. „Připište mi prosím na pokoj i její účet.“

„Jak je libo.“

Pozvedla jsem sklenku vína. „Škoda že musíš jít. Možná nakonec nejsi až takový blbec.“

V koutcích rtů mu opět zacukalo. „Já tu schůzku svolal, takže ji zmeškat nemůžu. Ale rozhodně je to pro mě smůla.“

Ušklíbla jsem se. „To určitě…“

Když jsem tak pozorovala, jak vstává, uvědomila jsem si, že měří přes metr osmdesát a košile ho moc pěkně obepíná. Napadlo mě, jestli to přece jenom není moje škoda. Nicméně on jen kývl hlavou na pozdrav a zmizel.

O pětačtyřicet minut později jsem barmana požádala, aby mi držel místo, i když v baru kromě nás nikdo nebyl, a zašla jsem si na toaletu. Při mytí rukou jsem zívla a usoudila, že je načase to zabalit. Ale když jsem se vrátila, na židli vedle mě seděl nějaký muž. A ne jen tak ledajaký – byl to ten arogantní, neuvěřitelně pohledný chlapík.

Posadila jsem se na své místo, před kterým teď stála nová sklenka vína. „Jaká byla schůzka?“ zeptala jsem se.

„Fakt tě to zajímá?“

„Ne, ale chtěla jsem být zdvořilá. Občas bys to mohl taky zkusit.“ Otočila jsem se k němu čelem a snažila se nevnímat, že takhle zblízka vypadá ještě líp. Nikdy předtím bych pro popis něčích očí nepoužila slovo ohnivé, ale přesně takové byly ty jeho. Ohnivé, sexuchtivé oči. Taky zatraceně hezky voněl. „Víš co, to, že jsi sexy, neznamená, že se můžeš chovat hrubě. Možná to zabírá na ženské v sámošce, ale na mě to fungovat nebude.“

Pozvedl obočí. „Podle tebe jsem sexy?“

Obrátila jsem oči v sloup. „Měl ses soustředit na tu část o hrubosti. Slyšel jsi evidentně jenom to, že vypadáš k světu.“

„Proto sis vybrala kluka z tinderu? Protože to byl slušňák?“

„Působil mile, to jo. Taky byl vtipný a uměl mě rozesmát.“

Zvedl skleničku. „Z milého a vtipného týpka se vyklubal ženáč, který za sebe ani nezaplatil pití. Možná by bylo lepší zkusit někoho sexy a drzého?“

To mě pobavilo. Vlastně měl pravdu. „Máš nějaké jméno? Nebo dáváš přednost tomu, aby se o tobě mluvilo jako o panu Arogantním? Protože přesně tak jsem ti v duchu říkala.“

Pan Arogantní natáhl ruku. „Beck.“

Když jsem mu do ní vložila tu svou, pozvedl ji ke rtům a políbil ji. Celé tělo se mi rozechvělo vzrušením. To bych mu ale pochopitelně za žádnou cenu nepřiznala.

„Takhle to chodí v obchoďáku? Políbíš cizí ženě ruku a pozveš ji k sobě?“

„Do mého bytu je to odsud skoro pět tisíc kiláků.“

„Aha, takže tu nejsi proto, abys nahradil toho týpka, kterého jsem předtím poslala do háje?“

Zakřenil se. „Jestli aktivně hledáš náhradu, tak jsem tady. Ale nejdřív bych chtěl znát aspoň tvoje jméno.“

Zasmála jsem se. „Nora.“

Přikývl. „Těší mě, Noro.“

„Co tě přivádí do téhle díry, Becku?“

„Přijel jsem za rodinou. A tebe?“

„Dámský výlet. Jsme tu jenom na pár dní.“

Vtom Beckovi zazvonil telefon, položený na barovém pultu. Naklonil se dopředu, aby mrknul na displej, a zavrtěl hlavou. „Na půl dne si zmizím a v kanceláři se rozpoutá hotové peklo.“

„Nezvedneš to?“

„To počká do zítřka.“

„Čím to, že se těšíš takové oblibě?“

„Pracuju v oblasti fúzí a akvizic.“

„To sice zní nóbl, ale nemám ponětí, co to vlastně znamená.“

„Je to různorodá práce. Můj podnik občas pomáhá společnostem stejné velikosti s konsolidací, aby se z nich stala jedna velká firma. Jindy zase umožníme silné společnosti převzít nějakou slabší.“

„Stojí ta menší o to, aby ji převzali?“

„Pokaždé ne. Existují transakce přátelské, ale i méně přátelské. Ta, kvůli které se dnes večer strhnul tenhle povyk, z těch přátelských zrovna není.“ Napil se. „Čím se živíš ty?“

„Dělám dekorační knihy, takové ty, co se dávají na konferenční stolky.“

„Myslíš ty bichle s fotkami z cest nebo z historie módy, které se na těch stolcích nechávají?“

„Jo, právě takové.“

„A jsi jejich autorka nebo fotografka?“

Pokrčila jsem rameny. „Tak trochu obojí. I když mi pořád připadá surreální, že se můžu živit něčím tak zábavným. Toužila jsem se stát spisovatelkou, a tak jsem šla studovat žurnalistiku. No a fotografování mě vždycky bavilo. A teď pro své knihy píšu texty a pořizuju fotky.“

„Jak ses k tomu dostala?“

„Po vysoké jsem se obrátila na jednu agentku s nadějí, že prodám thriller, který jsem tehdy psala. Zároveň jsem si jen tak pro zábavu vedla blog. Fotila jsem lidi žijící na ulicích New Yorku a pod každou z nich jsem o dané osobě napsala kratičký příběh. Odkaz na něj jsem měla v podpisu svého e-mailu. Agentku, které jsem poslala svůj rukopis, příběh moc neoslovil, ale všimla si odkazu na můj blog a nakoukla do něj. Zeptala se mě, jestli bych místo toho nechtěla vytvářet dekorační knihy. Samozřejmě jsem souhlasila, no a během následujících osmi let jsem vytvořila pětadvacet takových knih o lidech, kteří žijí na ulici. V loňském roce jsem začala vytvářet novou sbírku. Tentokrát se týká graffiti a umělců, kteří ho v různých městech tvoří.“

„To zní o dost zábavněji než fúze a akvizice.“

Usmála jsem se. „To určitě ano. Řekla bych, že mám, co se kariéry týče, vážně kliku. Dobře si vydělávám tím, co mě baví, a můžu si cestovat všude možně. Navíc jsem při svém putování potkala už pár úžasných lidí a procento z prodeje všech knih věnuju na podporu lidí v nouzi.“

Beck si mě zkoumavě prohlížel. „Na co se snažíš zapomenout, Noro?“

Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, kam tím míří. Pak mi došlo, že jenom reaguje na mou odpověď ohledně chlápka z tinderu. „Copak nechce každý z nás jednou začas zapomenout na život?“ odpověděla jsem otázkou.

„Možná.“ Zamyšleně si palcem promnul spodní ret. „Ale většinou za tím stojí něco konkrétního, třeba složitý vztah, stres v práci, finanční problémy nebo rodinné trable.“

Přejela jsem prstem po své orosené sklenici, zatímco Beck tiše čekal na mou odpověď. Pohlédla jsem mu do očí. „Chceš vědět, proč se mi líbí tinder místo toho, abych se seznamovala v supermarketu nebo v baru?“

„Proč?“

„Protože je snadné najít muže, kteří mě rádi nechají zapomenout, ale nezajímají se o to, proč mi jde jenom o sex.“

Beck ke mně naklonil sklenici, než ji pozvedl ke rtům. „Chápu.“

Zatímco pil, všimla jsem si jeho mohutných hodinek na zápěstí – značky Audemars Piguet, nikoli Rolex. Vždycky jsem měla za to, že typ hodinek, které muž nosí, o něm hodně vypovídá. Většina mužů používá rolexky jako symbol postavení, aby ukázali, že si můžou dovolit dát za ozdobu zápěstí tolik, kolik by stálo auto. A vědí, že si to uvědomují i ostatní, protože jde o jednu z nejoblíbenějších luxusních značek na světě. Na druhou stranu pro ty, co se v tom nevyznají, nepůsobí hodinky Audemars Piguet nijak zvláštním dojmem, přestože jsou obecně dražší. Většina mužů nosí rolexky kvůli ostatním, ty od Audemars Piguet naopak nosí kvůli sobě. Pan Kritický se v mém měřítku posunul o stupeň výš.

Druhou věcí, podle které jsem často posuzovala muže, byl drink, který si objednal. Když jsem se vrátila z toalet, Beck měl sklenici plnou, takže jsem si nebyla jistá, jakou jantarovou tekutinu popíjí. Předpokládala jsem, že se jedná o nějaký druh whisky.

„To je skotská?“ Ukázala jsem na sklenici před ním.

Podal mi ji. „Whisky. Chceš ji ochutnat?“

„Ne, ale zajímalo mě, co je to za druh.“

Naklonil hlavu. „Proč?“

„Nevím. Jenom jsem zjistila, že určitý typ mužů si objednává určitý typ pití.“ Významným pohledem jsem sjela k jeho zápěstí. „Hodinky toho o člověku taky docela dost prozradí.“

„Takže moje hodinky a to, že ti řeknu, jakou značku whisky piju, ti pomůže zjistit, co jsem zač?“

Pokrčila jsem rameny. „Možná.“

Dopil, co mu zbylo ve sklenici, a pokynul barmanovi, který k němu hned přistoupil.

„Jaká značka jste říkal, že to je?“ zeptal se ho Beck.

„Jmenuje se Hillcrest Reserve. Vyrábí ji asi patnáct kilometrů odsud lihovarník třetí generace.“

Beck posunul svou sklenici na baru dopředu. „Děkuji. Dám si ještě jednu, až budete mít chvilku.“

Jakmile barman odešel, Beck se podíval na mě. „Zřejmě se to jmenuje Hillcrest Reserve.“

Svraštila jsem obočí. „To jsi nevěděl, když sis to objednával?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Zeptal jsem se, jestli mají nějakou lokální whisky z malé produkce. Když cestuju, rád ochutnávám místní potraviny a whisky. Bydlím na Manhattanu. Za dvě stě babek si můžu dát Macallana v jakémkoli baru. Hillcrest Reserve tam ale neseženu.“

Usmála jsem se. „To se mi líbí.“

„Vypadáš ale překvapeně. Chápu to tak, že můj výběr neodpovídá typu muže, za kterého jsi mě považovala.“

„Ani ne.“

„Co sis myslela, že piju?“

Můj úsměv se rozšířil. „Toho Macallana za dvě stě babek, kterého seženeš kdekoli.“

Beck se zasmál. „A jaký typ muže si ho objedná?“

Napila jsem se vína a odložila sklenici. „Takový, který žije na Manhattanu, pracuje v oblasti fúzí a akvizic a nosí luxusní oblek a rolexky. V podstatě každý blbec z Wall Street, který stojí v pátek odpoledne před Cipriani na happy hour.“

Beck se smíchem zaklonil hlavu. Právě jsem ho urazila, a on se tomu zasmál. „Myslím, že jsem udělal dost mizerný první dojem.“

S kamennou tváří jsem odvětila: „Říkal jsi, že bych si rande měla hledat na nějakém přijatelnějším místě.“

„Myslel jsem, že si zasloužíš něco lepšího.“

„Já si zase myslím, že pěkně kecáš. Chováš se teď mile jenom proto, že víš, že jsem hledala povyražení bez závazků, a myslíš si, že máš šanci stát se náhradníkem tamtoho týpka.“

„Takže už jsem bez šance?“

Chvíli jsem si ho znovu prohlížela. Sakra, je to fešák. „Držíš se jen tak tak, protože jsi fakt kus.“

Na tváři se mu pomalu rozlil sexy úsměv. „Líbí se mi tvoje upřímnost.“

„Mně se líbí tvoje čelist.“

V očích se mu zalesklo. „Moje velký péro se ti bude líbit ještě víc.“

Kousla jsem se do spodního rtu. Konverzace právě nabrala směr, jakým mířila většina mých rozhovorů na tinderu – určitě jsem se cítila příjemněji než při řečičkách o tom, proč chci na chvíli zapomenout na svůj život. „Jak mám vědět, že nejsi sériový vrah?“ zeptala jsem se.

„Jak jsi to věděla o tom lúzrovi z tinderu?“

Dobrý postřeh. Napila jsem se vína. „Kolik ti je?“

„Dost na to, abych věděl, co s tebou dělat, ale ještě ne tolik, abych si kvůli tomu musel lupnout pilulku.“

Usmála jsem se. „Vážně? Víš, co se mnou máš dělat?“

Sebevědomě se usmál. „Jo, to vím.“

Atmosféra mezi námi byla přímo elektrizující. Z nějakého důvodu jsem věděla, že tenhle kluk dokáže svému slibu dostát. Možná to bylo jeho tichým sebevědomím, nebo možná tím, že muž, který vypadá takhle, má spoustu praxe. To druhé by mě odradilo, kdybych hledala víc než povyražení na jednu noc, ale jelikož se jednalo o jednorázovku, moc na tom nesešlo.

Podívala jsem se do jeho až příliš modrých očí. „Tak mi to řekni.“

„Co ti mám říct?“

„Co bys se mnou udělal?“

Ten šibalský úsměv, který se mu rozlil po tváři, mě málem přiměl vzít tu otázku zpět. Málem.

Beck zvedl sklenici a napil se, než se naklonil k mému uchu. „Začal bych tím, že bych ti zabořil obličej mezi nohy, dokud by ses mi neudělala na jazyk. Pak bych tě ošukal jako divej.“

Bože. Skutečně se mi zkroutily prsty na nohou. Tak tohle beru!

Odtáhl se, aby se na mě podíval, a povytáhl obočí.

Sváděla jsem sama se sebou vnitřní boj. Nezbláznila jsem se náhodou, když uvažuju, že bych toho chlápka vzala k sobě na pokoj? Zatímco jsem si tak přemýšlela, omylem jsem pohledem zabloudila k jeho nohám.

A do hajzlu. Kalhoty se mu napínaly a kolem horní části jednoho stehna se mu rýsovala zřetelná boule. Hodně, hodně velká boule.

Jakožto typ ženy, která věří na znamení, jsem tohle nemohla přehlédnout. Dopila jsem tedy zbytek vína, vyndala z kabelky jednu ze svých dvou hotelových karet a posunula ji před muže vedle sebe.

„Pokoj dvě stě devatenáct. Dej mi deset minut, abych se mohla upravit.“

Kapitola 2

Beck

„Kde jsi? Zrovna jdu kolem tvého kanclu a je tam tma. Mítink kvůli Franklinovi začíná za deset minut.“

Stisknutím tlačítka jsem mobil přepnul na reproduktor a položil ho na toaletní stolek v koupelně, abych se mohl doholit. „Jsem v Idaho.“

„Idaho?“ zopakoval Jake. „Co tam sakra děláš?“

„Povídá se, že Sun Valley je oblíbeným místem pro skoky z útesů. Přišel jsem si promluvit s naší babičkou, protože si mě zablokovala a já se jí nemůžu dovolat.“

„Ježíšikriste. Nech babču na pokoji. Žije si svůj život a dělá si, co chce.“

„Zmínila se ti někdy, že by chtěla dělat wingsuiting?“

„Ne, ale já jsem se jí taky nezmiňoval, že chci ojet tu zdravotní sestru, která se o ni vloni starala v nemocnici. Na rodinných setkáních si přece nemusíme říkat všechno.“

Můj bratr si s ničím hlavu nelámal. Možná proto, že mu bylo teprve třiadvacet a pořád si myslel, že je neporazitelný. Před deseti lety a jedním manželstvím jsem byl nejspíš taky mnohem víc v pohodě. „Myslím, že ta kamarádka, se kterou cestuje, je možná trochu labilní a do těch šíleností ji tak trochu tlačí.“

„Proč si to myslíš?“

„No, třeba včera mi tahle ženská napsala, že kdybych se předklonil a pořádně se chytil za kotníky, možná bych si viděl vlastní hlavu v zadku.“

„Tobě píše babiččina kámoška?“

„Babička mi dala její číslo pro případ nouze, těsně předtím než si mě zablokovala.“

„Nech mě hádat. Používáš ho, abys obtěžoval tuhle milou starou dámu, protože se nemůžeš dovolat babičce?“

„Milá stará dáma?“ Prsty jsem napjal kůži na krku a udělal žiletkou dlouhý tah. Kousek pod bradou jsem se ale řízl. Sakra. Zatracená levná hotelová žiletka. Vzal jsem kousek toaletního papíru, abych zastavil krvácení. „Ta milá stará dáma mi taky řekla, že jsem jako šedá posypka na duhovém dortíku.“

Jake se zasmál. „Páni, sice tě ještě ani nepotkala, ale má tě přečteného jako knihu. Musíš se trochu uvolnit. Babička se jenom snaží pobavit. Kdybych byl na jejím místě, radši bych si užil tři měsíce života než rok čekání na smrt.“

Zamračil jsem se. Do téhle debaty jsem už zabřednout nehodlal. Před třemi týdny naší babičce oznámili, že se jí vrátila rakovina slinivky. Bylo to potřetí za posledních deset let a nyní jí metastázovala do plic a jícnu. Lékaři jí řekli, že další kolo chemoterapie a ozařování by její očekávanou délku života prodloužilo pravděpodobně jenom ze tří měsíců na devět. Ti samí doktoři však také tvrdili, že existuje jednoprocentní riziko, že se jí léčbou může rakovina vrátit do remise, a tím pádem by před sebou měla mít ještě dlouhá léta. Babička se rozhodla, že se tentokrát léčit nebude, v čemž jsme ji všichni podporovali, i když já jsem si sobecky přál, aby využila šance být tu ještě třeba deset let.

Jenže pak se rozhodla pro tu bláznivou cestu se ženou, kterou nikdo z nás neznal, a v poslední době mi připadalo, že by se to dalo přirovnat k sebevražedné misi.

„Musím už jít. Nevím, v kolik hodin odjíždějí, a než se půjdu hádat s babičkou, potřebuju kafe.“

„Co mám udělat s tím mítinkem?“

„Vyřiď to.“

„Nad tím, jak věci vyřizuju, většinou remcáš.“

„Tak mě překvap. Čau.“ Vypnul jsem telefon a dokončil holení. O chvíli později jsem sešel do hotelové haly ve snaze najít zdroj kofeinu. Když jsem si nalil šálek kávy, otočil jsem se, abych se poohlédl po smetaně a cukru, a můj pohled se setkal s nádherným párem zelených očí. Nasupeně si mě měřily.

Zatraceně.

Nora. Ta krásná blondýnka ze včerejší noci.

Seděla u stolu vzdáleného ani ne dva metry ode mě.

„Vidím, že cestu ke kávě jsi našel,“ promluvila. „Zato včera večer ses po cestě do druhého patra nějak ztratil.“

Strčil jsem si ruce do kapes a připadal si jako idiot. „Co se týče toho…“

Náš rozhovor přerušil známý ženský hlas za mými zády.

„Dobré ráno, drahoušku.“

Otočil jsem se za svou babičkou. Předpokládal jsem, že mluví na mě, ale když mě uviděla, svraštila čelo.

„Beckhame? Co tady děláš?“

„Přišel jsem ti promluvit do duše.“

„Počkat…“ Noře spadla brada. „Beck jako Beckham, Louisin nevrlý vnuk?“

Obrátil jsem se k ní. „Ty znáš mou babičku?“

„Ehm… Poslední dva týdny spolu cestujeme.“

„To ty jsi Eleanor Suttonová? Myslel jsem, že jsi říkala, že se jmenuješ…“ Sakra. To snad není pravda. Zavrtěl jsem hlavou. „Nora… zdrobnělina pro Eleanor?“

Předpokládal jsem, že téhle Eleanor bude zhruba sedmdesát, a ne že se jedná o blonďatou sexbombu, které je něco kolem pětadvaceti.

Babička přelétala pohledem z jednoho na druhého. „Vy se znáte?“

Nehodlal jsem babičce vysvětlovat, že jsem její kamarádce řekl, že ji chci ošukat jako divej, a pak jsem se neukázal. Takže jsem si nebyl jistý, jak reagovat. Naštěstí se Nora cítila v kramflecích jistější než já.

Nasadila úsměv, o kterém jsem i já věděl, že je nucený. „Právě jsme se potkali tady v kavárně.“

Babička přistoupila blíž a políbila mě na tvář. „Ahoj, zlatíčko. Vždycky tě ráda vidím. Ale jestli jsi tu proto, abys mi udělal přednášku, obávám se, že marníš čas. Takže ten svůj roztomilý zadeček zase otoč, abys jím po cestě ven nenarazil do dveří.“

Nemohl jsem se ubránit úsměvu. „Vidím, že tvoje jiskřivá osobnost zůstala nedotčená. Jak se cítíš, babi?“

„Kdyby mi ti pitomí doktoři neřekli, že se ďábel vrátil, ani bych o tom nevěděla. Možná se cítím malinko unavenější než jindy, ale na druhou stranu trávíme hodně času na cestách.“

„Tak to mám radost. Můžu ti donést kafe?“

„Myslím, že bychom měly vyrazit na cestu.“

„Vlastně…“ Nora se zamračila. „Poslala jsem ti zprávu, Louise. Asi sis ji ještě nepřečetla. Ten dnešní skok kvůli silnému větru zrušili. Oznámili mi, že nám do oběda dají vědět, jestli bude seskok možný ještě odpoledne. Ale pokud ano, tak až ve čtyři hodiny.“

„V tom případě…“ Babička se otočila ke mně. „Dýchám a jsem nalíčená. Takže nás můžeš vzít na snídani, nejlépe někam, kde mi do kafe přilejou trochu rumu.“

Usmál jsem se. „Máš to mít.“

„Já vás asi nechám o samotě,“ ozvala se Nora. „Musím dohnat nějakou práci.“

„Najíst se musíš taky. O účet se může postarat můj vnuk. Kromě toho ti možná ukáže, že není takový blbec, jak se to přes zprávy může zdát.“

Vypadalo to, že se z toho Nora bude chtít znovu vykroutit, jenže babičce se těžko říká ne.

„Tak pojďte.“ Babička pokynula směrem k hale. „Stejně jsme měly v plánu ten seskok, takže nemusíš dělat nic, co by hodinu nepočkalo.“

Nora se přinutila k úsměvu. „Samozřejmě. Tak jdeme na to.“

* * *

„Dám si vejce Benedikt a kávu s panákem Kahluy,“ oznámila babička číšníkovi.

Ten se usmál. „Obávám se, že Kahluu nemáme. Vlastně nemáme žádný alkohol.“

„To nevadí.“ Babička si poklepala na kabelku. „Trochu jsem si donesla sama. Můžete předstírat, že nevidíte, že jsem nám to do pití přilila. Nerada bych vás připravila o kšeft, ale taky bych nerada, abyste mě připravil o potěšení.“

Číšník se uchechtl. „Ničeho si nevšimnu, nebojte.“

Teď byla s objednávkou na řadě Nora. Zatímco mluvila, zaměřil jsem se na pohyb jejích rtů – dnes ráno ve sprše jsem si tyhle rty představoval sevřené kolem svého ptáka, zatímco jsem se o sebe postaral sám. Včera večer nebylo snadné chovat se slušně, zvlášť když jsem si uvědomil, že se naše pokoje nacházejí jen kousek od sebe. Jenže když jsem v tom baru platil účet a všiml jsem si, kolik skleniček vína Nora vypila, prostě jsem nemohl. Možná některé ženy litovaly toho, že mě potkaly, ale nikdy to nebylo proto, že bych jim neumožnil říct ne.

„Pane?“ Zvedl jsem oči a uviděl číšníka, jak na mě v očekávání hledí.

Nořin šibalský úsměv ve mně vzbudil dojem, že přesně ví, nad čím jsem se tak zamyslel.

Odkašlal jsem si. „Dám si vejce Benedikt a kávu se smetanou, prosím.“ Když číšník odešel, položil jsem si ubrousek na klín. „Odkud se vy dvě znáte? Nevzpomínám si, že by ses před touhle cestou o Noře zmiňovala.“

Babička poplácala Noru po ruce. „Bydlíme ve stejném domě.“

„Aha, konečně mi ten blog teď dává smysl.“ Babiččina parťačka o jejich cestě psala od samého začátku a natáčela videa, na kterých moje babička podniká nejrůznější šílenosti. Ty webové stránky se jmenovaly Žij, jako bys umíral.

„Jak to myslíš?“ nechápala Nora.

„No, předpokládal jsem, že jsi starší. Neznám moc lidí ve věku mojí babičky, kteří by blogovali.“ Podíval jsem se na babičku. „Bez urážky.“

Nora si založila ruce na prsou. „Jestli se neurazí ona, tak já teda jo. Kdo říká, že by ženy od určitého věku neměly něco podnikat? Copak je blogování nebo skákání padákem jenom pro mladé?“

Panebože. Tohle byla ta žena, se kterou jsem si vyměňoval zprávy.

„Vždyť já neříkám, že starší lidé tyhle věci dělat nemůžou. Jenom jsem řekl, že takových moc neznám.“

„Napadlo tě někdy, že je to kvůli tomu, jak jsou mladší lidé úzkoprsí a od plnohodnotného života své rodinné příslušníky odrazují, místo aby je povzbuzovali? Věř nebo ne, ale tvoje babička nemusela chodit do knihovny na technologický kurz, aby zjistila, jak si tě zablokovat.“

Věnoval jsem babičce významný pohled.

Ta se zaculila. „Na mě se nedívej. Od té doby, co jsem ti dala její číslo, abys ho v případě nouze použil, sis to u Eleanor pořádně rozházel.“

„Když už mluvíme o těch úžasných zprávách, které jsme si vyměnili,“ pokračovala Nora. „Až na mě příště budeš hrubý nebo budeš chtít, abych předala zprávu tvojí babičce – zvlášť takovou, o které zatraceně dobře víš, že ji naštve –, taky si tě zablokuju.“

Kdyby se mnou za normálních okolností někdo takhle mluvil, byl bych celý natěšený, až přijde řada na mě a já mu to nandám. Jenže u téhle ženy jsem z nějakého šíleného důvodu nemohl myslet na nic jiného než na to, že se s ní hádám v soukromí – a pak z ní ten její postoj prostě vyšukám.

Usmál jsem se. „Beru na vědomí. Díky za varování.“

Zdálo se, že jsem svým souhlasem zmírnil její hněv, a na půl vteřiny jsem zvažoval, že se zmíním o tom, ke kolika úmrtím v posledních několika letech došlo při wingsuitingu, jen abych si do ní mohl znovu rýpnout. Jenže pak babička začala mluvit o šnorchlování, které plánovaly, a z toho, jak se jí rozzářily oči, mě zahřálo na hrudi. Šnorchlování je snad docela neškodné…

„A jakmile se trochu zacvičíme,“ pokračovala, „začnou jim házet návnadu.“

„Návnadu?“

Babička přikývla. „Těm žralokům.“

Aha, takže na neškodné šnorchlování můžeme rovnou zapomenout. „To jako fakt, babi? Ty chceš plavat se žraloky? Copak si nemůžeš vystačit s normálním šnorchlováním a pozorováním barevných rybiček?“

„Proč bych to dělala, když se můžu dívat na obří monstrum s pěti řadami zubů, jak všechny ty barevné ryby požírá?“

„Já naprosto chápu, že si chceš užít cestování a podnikat všechny možné věci, ale copak to musí být vždycky tak nebezpečné? Nikdy dřív jsi po ničem takovém netoužila, než ses dozvěděla…“

Babička se zamračila. „Než jsem se dozvěděla, že umírám. Klidně to řekni nahlas, Beckhame. Umírám. Je pravděpodobné, že tu za pár měsíců už nebudu. Tak proč bych nezkusila věci, které mi zvednou adrenalin a donutí mě bát se vlastní smrtelnosti? Bůh ví, že když sedím doma, nebojím se ničeho. Vždyť co nejhoršího se může stát? Přejdu na červenou a srazí mě taxík? Chci se cítit naživu. A sakra, jestli odejdu o něco dřív, než jsem čekala, protože se mi rozpadne kombinéza nebo si na mě bude chtít smlsnout nějaký žralok, budu mít aspoň zatraceně dobrý nekrolog.“

Byl jsem dost chytrý na to, abych věděl, kdy mám zavřít klapačku. Hodlal jsem si s babičkou popovídat, až bude sama, a ne tak popudlivá. Raději jsem tedy změnil téma a snažil se s potěšením poslouchat, jak mi vysvětluje, co všechno ty dvě až doposud prožily. Díky tomu proběhl zbytek snídaně poklidně.

Po návratu do hotelu mi babička oznámila, že si jde na chvíli lehnout. Tvrdila, že byla včera v noci kvůli tomu blížícímu se seskoku ve speciální kombinéze příliš rozrušená, než aby mohla dobře spát.

Doprovodil jsem ji do jejího pokoje a zeptal se, jestli bychom si spolu mohli zajít na oběd, jen ve dvou.

U dveří mě políbila na tvář. „Ráda s tebou strávím co nejvíc času. Ale ty můj názor nezměníš, Becku.“

„Stavím se pro tebe kolem poledne?“

Cestou do svého pokoje jsem se rozhodl zaklepat na Nořiny dveře. Ocenil jsem, že si to, co se mezi námi událo, nechala pro sebe. A dlužil jsem jí omluvu. Taky jsem si uvědomoval, že bych měl s přemlouváním babičky větší šanci na úspěch, kdybych měl Noru na své straně. Ačkoli ty dvě tvořily zvláštní pár, zdály se mi docela sehrané.

Jakmile Nora otevřela dveře, okamžitě nasadila mrzutý výraz. „Doufám, že si nemyslíš, že se včerejší noc odložila na dnešek. Když jsi mě nechal na holičkách, přišel jsi o jedinečnou příležitost.“

„Ohledně toho…“

Začala zavírat dveře. „Nepotřebuju vysvětlení. Je to tvoje smůla.“

Strčil jsem nohu do dveří. „Počkej chvilku. Možná ho nepotřebuješ, ale stejně bych to rád vysvětlil.“

Obrátila oči v sloup.

„Řekni, co máš na srdci, a zase odejdi.“

„Vypilas šest skleniček vína. Viděl jsem to, když jsem platil účet.“

Nora pokrčila rameny. „Zdálo se ti to moc drahé? Proplácet ti to teda nebudu.“

„Na náklady si nestěžuju. Ale právě kvůli těm šesti skleničkám jsem nepřišel, i když jsem chtěl. A věř mi, že jsem opravdu, ale opravdu chtěl. Možná jsem dokonce stál deset minut před tvými dveřmi a snažil se přesvědčit sám sebe, že nebudu za hajzla, když jsi mě pozvala, a na ty dveře zaklepu. Ale nakonec jsem se rozhodl, že využít ženy, která toho tolik vypila, prostě nemůžu.“

„Já vypila jenom dvě z těch vín na účtu. S tvojí babičkou jsme se sešly na skleničku se dvěma dámami, než za mnou dorazil ten lúzr z tinderu. Řekla jsem Louise, že účet zatáhnu. Byla jsem naprosto střízlivá, zvlášť vzhledem k tomu, že jsem tam seděla už tolik hodin.“ Naklonila hlavu. „A mimochodem, chtěla jsem, aby mě někdo využil.“

Sklopil jsem hlavu. „Do hajzlu.“

„Dopadlo to ale i tak dobře. Očividně jsem nevěděla, že jsi Louisin vnuk – ten, co se mnou mluví jako s nějakým svým poskokem.“

Prohrábl jsem si rukou vlasy. „Je to moje babička. Dělám si o ni starosti.“

Nora si dala ruce v bok. „Protože se poprvé v životě pouští do něčeho nebezpečného?“

„Přesně tak.“

„Věděl jsi, že tvoje babička je certifikovaná potápěčka? Byla jednou z prvních žen, které v sedmašedesátém absolvovaly certifikační kurz. Jejím oblíbeným druhem potápění bylo zkoumání vraků v hlubinách.“

„O čem to mluvíš?“

„Věděl jsi, že když jí bylo třiadvacet, sjela Lava Falls, jedny z nejobtížnějších peřejí na světě?“

„Fakticky?“

Přikývla. „Tvoje babička není žádná upejpavka, jak si asi myslíš. Je to drsňačka. Kdybys o ní přestal smýšlet jako o nějaké stařičké křehotince, o kterou je třeba se starat, všiml by sis toho.“

„Proč mi o tom nikdy nic neřekla?“

Nora zavrtěla hlavou. „Možná proto, že ses nikdy nezeptal. Víš, jak se s tvým dědečkem seznámila? Nebo proč jedeme na ranč v Utahu navštívit muže, kterého šedesát let neviděla?“

Vyjádřila se dost jasně. Teď už mě jenom štvala. „Víš, kdo u ní dennodenně vysedával, když jí poprvé operovali slinivku? Nebo potom, co se jí vrátila rakovina a kvůli léčbě jí bylo celé měsíce ustavičně šoufl?“

„Neptám se, jestli ti na babičce záleží. Říkám, že ji teď musíš podpořit v jejích rozhodnutích, ať už jsou jakákoli.“

Chvíli jsem mlčel. „Proč to děláš?“

„Protože jsi mi zaklepal na dveře.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne. Proč cestuješ se ženou, která je třikrát starší než ty? Co z toho máš?“

Nora se rozčileně nadechla. „Co z toho mám? Jdi do hajzlu.“

„Lidi většinou nedělají věci, aniž by z toho něco měli.“

„Co tím chceš naznačit?“

„Já nic nenaznačuju. Jenom se ptám, proč se na tuhle cestu vydáváš.“

Místo odpovědi na mě zavrčela. Doslova zavrčela. Těsně předtím než mi zabouchla dveře před nosem.

Několikrát jsem zamrkal a pak se mi na tváři objevil úsměv, který zaskočil i mě samotného. Nejspíš bych potřeboval vyšetřit hlavu, ale když se Nora Suttonová zlobila, byla šíleně sexy.

Kapitola 3

Beck

„Fakt doufám, žes za mnou nepřišel v očekávání, že si zopákneme včerejší noc,“ řekla Nora.

Posadil jsem se vedle ní k baru a zavrtěl hlavou. „Ten časový posun mi dává zabrat.“

Přikývla a věnovala se svému vínu.

„Jaký byl odpolední wingsuiting?“ zeptal jsem se.

Nora překvapeně povytáhla obočí. „Louise ti řekla, že jsme tam šly?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Dneska kolem třetí odpoledne jsem se náhodou díval z okna a zahlédl vás dvě, jak se plížíte k autu. O dvě minuty později volala babička, že si ještě nezdřímla, ale že si nejspíš pár hodin pospí. Dal jsem si dvě a dvě dohromady. Navíc jsem viděl fotku, kterou jsi zveřejnila na svém blogu. Mimochodem, to je první zveřejněná fotka, na které jsi i ty. Proč?“

„Ani jsem si to neuvědomila. Ale asi proto, že ten blog je o cestě, kterou podniká Louise.“

„Tak jaké bylo odpoledne?“

Nora se zakřenila. „Bylo to neuvěřitelné. Ačkoli tobě by se to nelíbilo. Zdá se, že jsi odpůrce veškeré zábavy.“

Přišel barman, tak jsem si objednal stejnou whisky, jakou jsem pil i předchozí večer.

„Ty mě moc za sympaťáka nepovažuješ, viď?“ zeptal jsem se.

„Ani ne. Podle mě jsi dost arogantní.“

Vyčkal jsem, až mi přinesou drink a já se budu moct napít. Alkohol mě pálil v hrdle, ale tak nějak příjemně. „Ani ty mi nepřipadáš zrovna jako nejmilejší stvoření na světě. Spíš jako moc velká slušňačka, a dost otravná.“

Nora se usmála a přiložila si svou sklenku ke rtům. „Zdá se, že některé moje části se ti líbí. Dneska ráno u snídaně jsem několikrát zachytila tvůj bloumající pohled.“

„Taky jsem zíral na tu fotku, kterou jsi zveřejnila na svém blogu. Ale měla jsi na sobě ten těsný gumový overal a zírali na tebe i ti zasraní ptáci. To ještě neznamená, že jsem z tebe paf.“

Zavrtěla hlavou a zasmála se. „No, vypadá to, že budeme muset najít způsob, jak se navzájem tolerovat, protože na tvojí babičce záleží nám oběma. Možná bychom si měli podat ruce a usmířit se.“

„Nebo…“ Počkal jsem, až se na mě podívá. „Můžeme se se vší tou nenávistí ošukat a dostat to ze sebe.“

„Připadá mi, že tě to divoké šukání nějak bere. Takhle to děláš rád?“

„Nikdy předtím to tak nebylo. Ale ty mě štveš a nejradši bych z tebe strhal šaty.“

Nora se mi podívala do rozkroku a vzdychla. „Taková škoda, že jsi Louisin vnuk. Protože určitá část z tebe se mi taky docela líbí.“

Usmál jsem se. „Možná bys měla tuhle část vidět zblízka. Ideálně ji mít přímo před očima.“

Zasmála se, usrkla si vína a pak se ke mně otočila a podala mi ruku.

„Přátelé?“

Vzal jsem ji za ruku, ale místo abych si s ní potřásl, zvedl jsem ji ke rtům a lehce ji kousl do prstu.

„Au!“

Políbil jsem to bolavé místo a zakřenil se. „Když na tom trváš. Ačkoli můj nápad se mi líbí víc.“

„To je mi jasné…“

Protože jsem se nechtěl chovat jako úplný chlívák, zaměřil jsem se na bezpečnější téma. „Takže… nikdy jsem tě tu neviděl. Jak dlouho už bydlíš ve Vestry?“

„Ve Vestry?“

„No jo. Babička říkala, že bydlíš ve stejném domě jako ona.“

„Aha.“ Zavrtěla hlavou. „Jasně. Moc dlouho ne. Asi tak rok. Brzo se stěhuju zpátky do Kalifornie. Odtamtud pocházím. Na vysokou jsem se přestěhovala do New Yorku a pak už jsem se nevrátila.“

Nastala krátká odmlka. „Můžu se tě na něco zeptat, aniž by ses naštvala?“

Usmála se. „Nejspíš ne. Ale zkus to.“

„Předtím jsem se tě ptal, proč se vydáváš na tenhle výlet –“

„Vlastně,“ přerušila mě, „ses mě ptal, co z toho mám, jako bych hrála nějakou hru.“

„Jasně.“ Přikývl jsem. „Možná jsem nezvolil ta správná slova. Moji zaměstnanci by ti určitě potvrdili, že mám ve zvyku mluvit neomaleně, což může být občas nepříjemné.“

„Hádám, že se to stává docela často.“

„Co kdybych se zeptal takhle: Když jsi zjistila, že se moje babička chystá na tuhle výpravu, co tě přimělo se k ní připojit?“

Nora se zahleděla do své sklenice s vínem. „Moje matka zemřela mladá, jenom o pár let starší, než jsem teď já. Přemýšlení o tom mě přimělo uvažovat o věcech jinak. Místo abych se ptala, proč bych měla jít, ptám se teď sama sebe, proč bych jít neměla? Život je krátký.“

„Tvojí ztráty je mi moc líto.“

„Děkuju.“

„Nevadí, když se zeptám, jak zemřela?“

Její tvář se stáhla, plná bolesti, a já té otázky okamžitě zalitoval.

„Omlouvám se.“ Zvedl jsem ruku. „Neměl jsem se vyptávat.“

„To je v pořádku. Říká se tomu rabdomyosarkom, zhoubný nádor srdce. Je vzácný.“

„Nedá se léčit?“

„Některé lze odstranit, ale jiné ne. Ona z těch šťastlivců nebyla.“

Přikývl jsem. „Děkuju, že ses mi s tím svěřila.“

Dopila víno. „Teď jsem na řadě já? Nemám otázku, ale to, co chci říct, tě nejspíš nakrkne.“

Usmál jsem se. „Do toho.“

„Přestaň babičce vyčítat, jak se rozhodla. Je to její volba a ona si to užívá.“

„Všiml jsem si. Smála se od ucha k uchu, když jste se po tom seskoku plížily zpátky do hotelu.“

„Představa, že někoho ztratíš, je děsivá. To chápu. Ale není to tak, že by tvoje babička zbytečně riskovala, v tom tě můžu ujistit. Chce se jenom cítit naživu a to jí blízkost smrti za jejích vlastních podmínek umožňuje.“

„Budu se na tom snažit pracovat.“

„Pořád o tobě mluví, víš?“

„O-ou.“

Nora se usmála. „Většinou v dobrém. Ačkoli ti chtěla dát facku, když jsi jí řekl, že jí ten wingsuiting zakazuješ. Copak jsi nepřišel na to, že když určitému typu žen řekneš, že něco nemůžou dělat, jenom je to přiměje, aby to chtěly dělat ještě o to víc?“

Olízl jsem si rty. „Určitý typ žen, jo? Mám pocit, že moje babička není jediná na tomhle výletě, kdo do téhle kategorie patří.“

„Možná ne,“ odvětila s úsměvem.

Naklonil jsem se k ní. „Zakazuju ti, aby sis to se mnou rozdala.“

Nora se smíchy zaklonila. Byla to zatraceně velkolepá podívaná.

„Louise říká, že jsi ostrý jako břitva,“ podotkla a zavrtěla hlavou. „Už chápu proč.“

„Co o mně moje babička ještě vykládá?“

„Spoustu věcí. Říká, že jsi chytrý, žes byl ve svém ročníku na Princetonu nejlepší. Úspěšný – rok po promoci sis založil vlastní firmu a moudře investoval do nemovitostí na Manhattanu. Že jsi až moc pracovitý, což máš zřejmě po dědečkovi. Jsi rozvedený a máš rozkošnou dcerku, které je asi tak šest?“

Přikývl jsem. „Pokračuj…“

„Máš blízký vztah ke svému o deset let mladšímu bratrovi, který je tvým pravým opakem a přivádí tě k šílenství, ale přesto sis ho najal, aby pro tebe pracoval, protože jsi nesmírně loajální. Jo, a jednou jsi jel s babičkou vyzvednout svého malého bratra z jeslí. Trval jsi na tom, že tu dětskou autosedačku poneseš ty, a ne ona. A ani jeden z vás si nevšiml, že jste vzali nesprávné dítě, dokud jste nepřišli domů. Když jste se vrátili, byla tam policie, protože matka toho dítěte si myslela, že jí ho někdo unesl.“

Svěsil jsem hlavu. „Ježíšikriste, musela ti vyprávět i tohle? Vždyť mi tam s tím ze začátku dělala tak dobrou reklamu.“

Zazubila se. „Jednou, když jste jeli metrem, proběhla vagónem myška. Zeptal ses, jak se tam dostala, a babička ti řekla, že kostra myši umožňuje proniknout i těmi nejmenšími skulinkami. Měsíc jsi pak spal na zádech, než zjistila, že se bojíš otočit ze strachu, aby se ti nějaká nedostala do zadku.“

„To jako fakt? Proč by ti to vykládala?“

Nora pokrčila rameny. „Jednou večer jsme totiž stály na nástupišti metra a čekaly na vlak, když přes koleje přeběhla myš. Louise dostala hysterický záchvat smíchu a pak mi vysvětlila proč. Nezmínila se, kolik ti tehdy bylo let, tak doufám, že se to nestalo teprve nedávno.“

„Chytračko.“ Dopil jsem a mávl na barmana. „Jsem v pořádně nevýhodné pozici. O tobě žádné historky neznám.“

„A taky to tak zůstane,“ odvětila se smíchem.

Přišel barman. Ukázal na můj dopitý drink. „Ještě jednu?“

„Prosím.“ Podíval jsem se na Noru. „Další víno?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, děkuju.“

„Dej si ještě jedno. Ráno odjíždím a ještě jsem tě ani nenaštval.“

„Vlastně mám ještě nějakou práci, musím schválit redakci svojí další knihy. Má to být hotové dnes.“

To mě zamrzelo. Nora byla tak plná života. Bez ohledu na fakt, že šance na to, aby mě pozvala k sobě do pokoje, se zdála být mizivá, rád jsem poslouchal, co vychází z těch plných rtů, i když jsem měl pořád chuť mezi ně něco vsunout.

Vytáhla peněženku.

Zastavil jsem ji. „Platím já, prosím. To je to nejmenší, co můžu udělat za všechno, co děláš ty pro moji babičku.“

Smutně se pousmála. „Pořád to nechápeš. Od Louise dostávám přesně tolik, kolik dávám. Není to laskavost ani břemeno. Děláme jenom věci, které obě chceme.“ Zastrčila peněženku zpátky do kabelky a vstala. „Ale děkuju ti za ten drink. Ráda jsem tě poznala, Becku. Aspoň myslím…“

Uchechtl jsem se. „Pořád mám kartu od tvého pokoje. Co kdybych tě nechal dokončit práci a potom bychom mohli dokončit to, co jsme včera večer začali?“

Nora se sklonila a políbila mě na tvář. „To asi není dobrý nápad, když vím, že jsi Louisin vnuk. Měla jsem v plánu tě využít.“

„Mně nevadí, když mě někdo využívá…“

Se smíchem odvětila: „Dobrou noc, Becku. Možná se ještě někdy uvidíme.“

Kapitola 4

Beck

„Zrovna když se mi začalo líbit tady rozkazovat…“ Můj bratr se opřel o rám dveří v mojí kanceláři. „Zlobr je zpátky.“

„Tys tady někomu rozkazoval? Mám vyhlásit bankrot?“

Jake se odrazil a sám se pozval dovnitř. Opřel se o opěradlo jednoho z mých křesel pro hosty a naklonil ho tolik, až se přední nohy odlepily od země. Jeho oči se zaměřily na několik náplastí na mých rukou. „Co se ti sakra stalo?“

„Za to může Bitsy,“ zabručel jsem.

Jake povytáhl obočí. „Babiččino psisko? Pokousalo tě?“

„Nesnáší mě. Ta potvora čeká, až usnu, a pak vyleze na postel, aby mě probudila kousáním do prstů. Každou podělanou noc.“

Bratr se zasmál.

„Mně to teda vtipný nepřipadá. Víš, že by sis ji mohl vzít i ty. Musel jsem ji nechat hlídat u sousedovic děcka, když jsem byl pryč.“

„Jenže babi poprosila tebe. Kromě toho se občas v noci nestihnu vrátit domů.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Chtěl jsi něco? Mám tu spoustu restů.“

„Jak se má babička?“

„Je tvrdohlavá. Umíněná. Zarputilá.“

Jake se usmál. „Takže se pořád chová normálně? Žádné známky toho, že by ji ta rakovina ovlivňovala?“

Sundal jsem si sako a pověsil ho na opěradlo svého křesla, do něhož jsem se vzápětí posadil. „Myslím, že je to možná první člověk, kterého se rakovina bojí příliš na to, aby na něj zaútočila potřetí.“

„Setkal ses s tou ženskou, se kterou cestuje? S tou, která na tebe byla tak hnusná?“

„Jo, tak tu jsem potkal.“

„Až taková síla, jo? Zase jste se pohádali?“

„Něco v tom smyslu…“

Nesvěřil jsem se bratrovi, že babiččina kamarádka je sice osina v zadku, ale zároveň je za posledních několik nocí objektem mých snů. Kdyby to totiž bratr věděl, nepřekvapilo by mě, že by okamžitě naskočil do letadla a zajel naši babičku navštívit. Jake by dokázal okouzlit každou ženu, se kterou měl tu čest, svým mladistvým chováním, chlapskou postavou po tátovi a úsměvem s dolíčky. O to víc, když teď nosil obleky za pět tisíc dolarů a blýskavé hodinky. V tu chvíli mi oči padly na zápěstí mého bratra. Rolexky. Když o tom tak přemýšlím, možná by to s Norou tak jednoduché neměl…

„Tak o co jsem tu přišel?“ zeptal jsem se a vyhrnul si rukávy košile.

Svraštil jsem obočí. „Koho?“

Nora: Můj.