© Tomáš Petrásek, 2025

Illustration © Žaneta Kortusová, 2025

Cover art © Lukáš Tuma, 2025

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2025

ISBN 978-80-278-0244-9 (print)

ISBN 978-80-278-1579-1 (ePub)

ISBN 978-80-278-1580-7 (mobi)

ISBN 978-80-278-1581-4 (pdf)

Té, která odešla se živými,

všem, kteří se mnou sdílejí cestu, ať už povede kamkoli,

a samozřejmě Zdeňkovi. Protože je to i jeho kniha.

Oběžná dráha Mehsoru

Měsíce Mehsoru

(velikosti těles nejsou v měřítku)

I
Poslední hlídka

Bitva mimo čas

Stále jsem naživu. Je jasno. Jasno amráz. Staré ascvrklé slunce už podešlo Mehsor, kloní se kzápadu, ale ještě pořád nahlíží do mojí jeskyně. Jako by se ptalo, zda jej ještě někdy uvítám svými věčnými otázkami, jestli tu ještě budu, až se ukáže příště. Odpověď samozřejmě zná.

Jeho paprsky vsobě pořád chovají nádech života, jak se lesknou atančí na ledových krystalech abodají do očí. Bodají, ale už nehřejí. Je zima. Je doopravdy zima.

Na skále naproti je čtrnáct čar. Myslím, že jich je čtrnáct, ale slzí mi oči, nejsem si jistý. Co na tom ostatně sejde. Kdo by si jen troufal pomyslet…

Když se sám sebe ptám, co ten čas znamenal, mám vduši prázdno. Radost izmar, vzdor iodevzdání, zoufalství inaplnění– vskutku iživot ismrt. Jako kdyby všechny ty nejbouřlivější city mohly sdílet jedno srdce azároveň se rušit, tak jako zápor ruší klad, azanechat je prázdné. Vůbec to není takové, jaké jsem si vždy myslel, že to bude. Když na chvíli zadřímám avítr se utiší, moje duše by chtěla věřit, že nic ztoho není pravda, že až otevřu oči, pohlédnu do vlahého jarního jitra, spatřím světlo, život, tváře mých druhů, že můj úkol na mě teprve čeká vbezpečné dálce mlhavého budoucího času. Apřece vím, že vše, co se mělo stát, už je dávno za mnou. Vím, že bych měl něco cítit, neb jsem za těch posledních dnů uzřel více zázraků než kterýkoli ze smrtelníků za celý život. Měly by mnou zmítat bouře vášní acitů dobrých izlých. Namísto toho zkrátka odmítám uvěřit. Má duše je nehybná ascvrklá jako umírající slunce.

Poslední hlídka… Teď jsem Poslední hlídka já. Opakuji si ta slova od chvíle, kdy jsem na jaře poprvé otevřel oči. Nikdy je netížilo tolik významu jako právě nyní. Jsou vmé mysli tak hluboce vryta– apřece, když snimi mám spojit sám sebe, dokonce iteď, když už je po všem, nedokáži se ubránit zaváhání. Naše mysl je zvláštní.

***

OPoslední hlídce jsem jistě slýchal již mnohem dříve, než kam sahá má paměť. Pamatuji si však den, kdy jsem poprvé zahlédl svůj osud. Šest tuctů sluncí od těch dob vzrostlo azase sešlo, dost na to, aby hošíka sotva řeči znalého změnily vstarce. Leč přesto se celý ten čas, který mě od té chvíle dělí, náhle zdá jako sen, jako prchavý okamžik promarněný dřímotou. Bylo pozdní léto, doba bouří pominula, ale slunce na velkém nádvoří ještě hřálo. Skupina mužů seděla ve stínu, popíjeli karru, drsně se smáli, občas se porvali mezi sebou, dvě nebo tři protivné stařeny spílaly všem, kteří šli kolem. Má duše dlela ještě zpoloviny vtemnotě nevědomosti, neznal jsem ani jejich tváře, ani jejich jména.

Proč vypadají tak divně? Proč se chovají tak divně? Proč nic nedělají? Má matka tehdy sotva měla čas na mé hloupé otázky– vrcholila sklizeň ajistě padala únavou. Apřece se zastavila asklonila se ke mně. Oni nemusejí. Letos přišlo jejich slunce.

Co to je ‚něčí slunce‘? ptal jsem se. Byl jsem ještě moc nevědomý, než abych to mohl pochopit.

To znamená, že oni odejdou jako Poslední hlídka. Ta slova pro mě samozřejmě málo znamenala. Bál jsem se jich, byli staří, oškliví ahluční.

Neboj se jich. Jsem tady. Měl bys být pyšný. Ten nalevo je tvůj otec. Myslím, že jsem tehdy ani přesně nevěděl, co to otec je, nebo proč bych měl být pyšný.

Když jsem byl oněkolik sluncí starší, matka mi poprvé dovolila, abych se účastnil oslavy Velkého světla. Vstup do starého Slunečního sálu střežila obrovská nástěnná malba symbolizující zápas smrti svěčnou smrtí, jíž vévodila démonická postava urugha svyceněnými tesáky– tehdy jsem zněj měl hrůzu, strašil mne ve tmě, jako všechna tajemství však zároveň ilákal. Jako větší děti jsme rádi chodili do jeskyň astarých síní hluboko pod Awaorem, kde byly rytiny amalby zdávných dob– tehdy nás samozřejmě nejvíce vzrušovaly výjevy zválek abojů. Byl tam iveliký aneobyčejně živý výjev zPoslední hlídky: čtyři muži skopími azvláštními zdobenými sekyrami, bojující před branami města surughy. Dávno mrtvý malíř samozřejmě neměl sebemenší potuchy, jak urugh vlastně vypadá. Nyní bych se mu snadno mohl vysmívat. Tehdy nám však obraz ježil srst aplašil naše mladá srdce, když jsme na něj upírali rozšířené zraky vmihotavém světle loučí akahanů. Celé týdny jsme strávili na skaliscích za hradem ave strži potoka asklacky adřevěnými meči jsme si hráli na hrdiny zPoslední hlídky abojovali sneviditelnými urughy. Dospělí nás za to mnohdy plísnili avyháněli. Urugh ostatně není žádné obyčejné zvíře, je poslem zlých sil aztělesněním věčné smrti. Stařeny říkají, že už vyslovit jeho jméno přivolává neštěstí. Naše matky se však spíše než prokletí bály nepřízně Strážkyně Světla. Eusiadera wa-tua, nejvyšší astroložka za těch dnů, byla stará avelmi mocná. Přísně dbala na pradávné obyčeje adodržování všech obřadů, ale její vlastní srdce bylo zlé. Vládla věděním, avšak vláda nad moudrostí jí byla upřena, atak se snažila vládnout strachu. Rallainee oní vždycky říkala, že ve jménu Světla vládla Tmou, atak tomu bylo. Starý Sluneční sál, jenž byl jejím dílem, nesl vsobě chyby tak hrubé, až se ztoho srst ježila, jak jsem sám omnoho sluncí později seznal, když jsem jej měl opravovat. Vskutku, sama nejobávanější zOsvícených vsobě neměla ani dost málo úcty ke Světlu, jež měla střežit.

Ale vím, že to nebyl strach ze Strážkyně, co mou dětskou duši zasáhlo nejhlouběji. Byla to nerozvážná azlomyslná promluva hocha opár sluncí staršího, který se nám, awaorské drobotině, vysmíval. Představy avymyšlenosti! znectil malbu, jež nám tehdy byla téměř svatyní, asní ivšechny naše sny. Nikdo zživých surughem nebojoval ani takový boj neviděl, ba ani slyšet oněm nemohl! Až odejdete smrtvými, snad budete bojovat surughem, ale ať budete zbabělí, či stateční, nikdo zživých se to nikdy nedozví. Budete mrtví navždycky, auž se neprobudíte! Ta nelítostná pravda, kterou sposměchem vmetl do mých dětských očí, už vmém nitru zůstala. Byla prvním dotykem toho, co Poslední hlídka skutečně znamená. Poprvé mne přiměla uvažovat okonci času aabsolutním osamění, anavždy zkalila jas těch časných dnů. Těžko věřit, že je to už tolik let, vskutku celý život.

***

Je velmi zneklidňující aděsivé vydat se do neznámé tmy. Atakové– aještě mnohem horší– je odejít sPoslední hlídkou. Žádná zkušenost ažádná moudrost vám vtom nemůže ani dost málo pomoci. Ale dokonce ani tohle dopředu nevíte. Všichni kolem předstírají, že vědí– tak, jako jste se sami naučili předstírat. Ale ptejte se– aže já se ptal apátral– adozvíte se jen, že před vámi leží temnota, do níž vkročili mnozí, ale žádný ji dosud neopustil, žádný hlas ani žádné světlo jí dosud neproniklo.

Tajemství smrti avěčné smrti je každému znás odhalováno tak, jak jeho rozum vyzrává. Mladí apošetilí, ostatně mnozí staří nejinak, mají tato tajemství za posvátná aveliká adí, že je Osvícení vyjevují každému vpravý čas, když je připraven je přijmout, zpravidla když odchází na svou Poslední hlídku. Jako většina tajemství asvátostí, itoto je prostý omyl nevědomých anemoudrých.

Ve skutečnosti nejsou řečené velké pravdy nikomu upírány, ne každý se však po nich pídí ane každý rozum je dokáže či vůbec chce uchopit. Při svém vlastním usilování jsem seznal, ke svému velikému úžasu a– nemohu říci jinak– ke své hrůze, že to nejhlubší anejposvátnější vědění je skryto nikoli proto, že by bylo moudrými skrýváno, nýbrž proto, že ani oni sami celou pravdu neznají. Ti skutečně osvícení to vědí anesou to vědomí jako břímě, zatímco ti, jež jsou Osvícení pouze svým titulem, vší mocí usilují to skrýt před sebou idruhými.

Kdy jsem poprvé poznal, že tento rok přišel můj čas, že toto slunce bude mým sluncem? Podobá se pravdě, že jsem to vhloubi srdce pocítil, sotva jsem tohoto jara procitl ze smrti. Někteří říkají smrti prostě spánek, snad že spánkem začíná, snad prostě proto, že neradi zveme pravým jménem to, čeho se obáváme. Od spánku, jímž spíte pod sluncem, se však nevýslovně liší. Snad správnější je zvát ji zimou, chladem nebo temnotou duše. Ve smrti není nic, ani sny, ani čas. Jak dlouho trvá, nevědí ani ti nejmoudřejší. Říká se, že trvání vůbec nemá aje prosta času, avskutku se to tak jeví. Každé probuzení ze smrti je novým začátkem vaší duše, asnad icelého světa. Cítíte ten nejstrašnější chlad. Mráz, který na mě útočí vtyto ponuré dny, byť by byl sebekrutější, přichází jen zvenčí. Chlad po smrti přichází zevnitř, je vlhký anevýslovně bolí, budí křeče achvění. Teprve když pomine, duše procitne ke světlu.

Někdy se jeví, jako by starý život ani neskončil, jindy se zduše zcela vytratí minulé skutky, astěží se rozpomenete na své jméno. Nejčastěji se však oba protiklady mísí: něco se ztratí zcela, většinu tápavě nalézáte jako útržky snu po probuzení, další se vybaví snepřirozenou jasností. Mnohé se vám jeví jinak než pod minulým sluncem. Vaše tělo je jiné. Cítíte jinak. Proto se říká amyslí, že skaždým novým sluncem přichází jiný svět ajiný život.

Ale ten poslední rok ta změna byla větší anemohl jsem si toho nevšimnout. Ostatně mohl jsem to předvídat asnad jsem ipředvídal, vždyť na Poslední hlídku často odcházeli muži iočtyři nebo pět sluncí mladší, než jsem byl já. Vobzvlášť špatných letech samozřejmě imnohem mladší.

Ale proč? Čím bylo toto slunce tak výjimečné? Proč to nebylo to před ním, anebo to po něm? Vlastně nevím. Nebyl jsem na Poslední hlídku povolán nikým zživých, to vědomí se zrodilo ve mně samém, že tenhle rok jsem to já, že bych to měl být já. Že již mi není souzeno znovu se uložit do nestálé smrti avrhnout se do dalšího vzestupu apádu slunce. Možná to mělo co dělat stím, že poslední temnota se na mně podepsala dosti těžce, abolest po procitnutí byla větší než jindy– ale ne, nemyslím, že by mě hnal strach zdalší nepravé smrti. Ikdyž, kdo ví. Mohl bych při ní třeba zemřít úplně. Tichý pád do věčného nebytí vtemném abezčasém nevědomí namísto odchodu na Poslední hlídku… Čím déle nad tím přemýšlím, tím významnější se mi ten rozdíl jeví. Vždy mi říkali, že Poslední hlídka je nejsprávnější anejčestnější způsob, jak odejít ze světů. Anyní, nyní, když je všechno pryč, vím, že měli pravdu. Ano, ještě pořád mám strach ztoho, co mě čeká. Ano, pořád mne tíží lítost, neboť tolik zbývá, co mělo být řečeno auděláno, anikdy nebude. Žádný soudný muž nečelí svému konci slehkým srdcem. Ale přece, když vzpomenu na všechny ty divy azázraky, na světlo posledních temných dní, pak nemohu ani okamžikem litovat.

***

Prvních sedm dnů po probuzení, tedy do Velkého světla, jsem vedl život téměř jako normálně. Nebo jsem se to snažil předstírat. Samozřejmě, stím vědomím to nikdy nemohlo být takové. To tajemství však zatím znala pouze Strážkyně aněkolik zmých nejbližších přátel.

Aslunce rostlo, jak mi připadalo, nesmírnou rychlostí, až opět– pro mne již naposled– viselo nad Awaorem jako obrovský žhnoucí kotouč rozpalující skály avzduch až knesnesení. Konečně Illruinen wa-tua změřila, že slunce dorostlo. Nadešlo Veliké světlo, nejdelší zdní, kdy je denní hvězda na vrcholu své moci azáří nejjasněji anejdéle, aby pak následoval její nezadržitelný pád. Tehdy už jsem si nemohl namlouvat nic. Po skončení hlavního obřadu nás naše Osvícená nechala nastoupit na tribuně před celým Awaorem. Napuchlé slunce pálilo jako tekutý oheň, kámen sálal teplem azdola, zhlavního nádvoří, se na nás upíraly všechny oči města.

Hleď, lide Awaoru. Hleďte na muže aženy, kteří dnes naposled hledí svámi na vrcholící světlo. Hleďte na muže aženy, kteří budou žít, abyste vy mohli zemřít, akteří zemřou, abyste procitli. Odejdou na stráž, zníž není návratu. Jste jim zavázáni svým životem.

Apak všichni Awaorští, včetně Tharmaneho, starosty Awaoru, apo něm isamotná Strážkyně sluncí, před námi poklekli.

Synové Awaoru! Odcházíte splnit poslední anejvětší zúkolů, který vám byl dán, tak jako vaši předkové odešli před vámi amy odejdeme po vás. Odcházíte do temnot anevídané hrůzy, abyste nám dali spatřit vzestup dalšího slunce. Jste světlem. Jste nadějí. Jste to jediné, co nás všechny dělí od věčné smrti. Awaor leží před vámi, Awaor leží pod vašima nohama, Awaor leží ve vašich rukou.

Amy opakovali každé její slovo. Někteří ve slavnostnímšepotu, jiní křičeli se zbraní zdviženou kpaprskům nejdelšího zdní. … Awaor leží vnašich rukou. Budeme bojovat vtemnotách, budeme bojovat, než samo slunce zemře, bojovat se samotnou smrtí až do konce času! Awaore, budeme bojovat. Awaore, my setrváme, dokud nepřijde konec sám. Tak přísaháme!

To už jsme křičeli všichni, pot nám tekl po tvářích vcelých proudech aštípal nás vočích. Třpytící se ostří mečů asekyr vzlétala kblankytné obloze avyzývala na souboj samo nebe acelý Awaor nám hromovým hlasem provolával slávu.

Velkolepá chvíle, tak důležitá pro nás ipro ně, jistě itragická ve své osudovosti, apřece vtom všem bylo ukryto cosi směšného. Kdyby má duše měla kdy se nad vším zamyslet anebyla rozptýlena obřadnostmi, snad bych tehdy namísto přísahy propukl vrouhavý smích. Ne, na našem osudu nebylo nic směšného ani na důvěře, kterou vnás vkládali. Ale přece! Ve vší té slávě amajestátu– nikdo neměl sebemenší ponětí, co vlastně znamená být Poslední hlídkou, co znamená konec, co znamená Temnota. Proti komu máme bojovat, otom jsme měli povědomí jen matné, aještě zvětšiny mylné. Apřece jsme tu stáli, přece nás oslavovali, přece jsme přísahali!

Myslím, že podobné obřady vznikají zbezmoci abezradnosti. Oslavovali jsme vrcholící slunce avzdávali mu úctu, neboť jsme věděli, že začne upadat, anemohli jsme to zvrátit. Aoni oslavovali nás amy stáli nad nimi, bezradnost dole, bezradnost nahoře. My byli bezradní, neb nás čekala cesta, po níž nekráčel nikdo zživých, aoni byli bezradní též, neboť bezradnost je právě ten pocit, který vás naplní, když se setkáte stím, kdo se má stát Poslední hlídkou. Ikdybyste to byli třeba vy sami.

Všechna ta sláva alesk, všechno, co jiným přišlo skvělé, slavné aúctyhodné, to nám všem mělo jen dodat odvahy vbezradnosti. Nás čekal nesmírný úkol, jenž jsme nemohli chápat, ale museli přijmout, ajim nezbývalo nic jiného než vložit svou smrt asvé vzkříšení do našich rukou.

Sotvakdo může pochopit, jak nepatřičně jsem se tehdy na svém postavení cítil, tedy alespoň do chvíle, než mě všeobecné vzrušení strhlo adovolilo mi přestat se zamýšlet. Věřím avím, že Illruinen sama to necítila onic méně. Nakolik to cítili ostatní znás, mohu těžko soudit, většina znich však jistě pevně věřila, že všechno je, jak má být. Přijali svůj osud bez jediné otázky– aměl bych jimi proto opovrhovat, nebo je obdivovat, či snad jim závidět?

***

Vkaždém případě tento den znamenal konec našich normálních životů. Po složení slibu už jsme byli jen my aoni. Poslední hlídka aAwaorští. My aživí, jak jsme se naučili říkat. Společné poslání nás vázalo ksobě azároveň odcizovalo všem ostatním. Jak nám kladla na srdce Strážkyně sluncí, Poslední hlídka nemá přátel mezi živými.

Každé slovo tvoří pouto mezi vámi atěmi, které milujete. Proto vás varuji, střezte se společnosti živých tím více, čím bližší jsou vašemu srdci. Pamatujte na budoucí slunce, pod jehož paprsky procitnou! Každé slovo možná ulehčuje vašemu nynějšímu trápení, tím více však budou trpět oni pod sluncem příštím avšemi dalšími, která přijdou. Zpřetrhejte svá pouta, abyste nestáhli srdce vám nejbližší ssebou do temnot, do nichž kráčíte.

Snad jsem to tehdy měl za temnou pověru, ale byla to moudrost stejně hluboká jako stará. Někteří znás se jí řídili astěží prohodili slova kživé duši, včetně svých učedníků, matek apotomků. Jiní nevěřili aneposlouchali. Byli jsme ostatně Poslední hlídkou anikdo zživých již neměl nad námi moc. Musím připustit, že jsem patřil ktěm horším, bral jsem ta slova na lehkou váhu den co den, nalézaje pro to vždy ty nejvznešenější omluvy. Snad jsem byl vskutku sobcem ačerpal jsem svou dnešní sílu zbudoucí bolesti srdcí, jež mi byla nejdražší. Nyní vím, že Illruinen měla pravdu.

Awaorští měšťané se nás však postupně začali stranit zvlastních pohnutek, čemuž je sotva možné se divit. Samozřejmě že jsem věděl, že Poslední hlídka znamená změnu. Řekli mi, že má mysl se změní. Že mé srdce ztvrdne amá duše bude častěji ačastěji ztrácet vládu nad skutky těla. Živí tíhnou ktomu, vysvětlovat jednání budoucí Poslední hlídky toliko nejistotou anadměrným popíjením karry. Ve skutečnosti jsme se však nechovali podivně proto, že jsme pili, ale naopak, pili jsme, abychom zapomněli na to, co se vnás probouzelo. Byli jsme ve vleku změn srdce itěla, které bylo stále obtížnější ukrýt. Posledních deset nebo patnáct dní před prvními sněhy, než živí odešli do jeskyň, pro nás bylo nejhorších. Živí hodovali atloustli, aby jejich těla nahromadila sílu pro boj sTemnotou. My, ačkoli jsme si vničem neodříkali, ba naopak, jsme zůstali šlachovití asvalnatí. Po celém těle nám rašila tmavá srst, delší ahrubší než srst živých, anakonec knepoznání změnila itváře. Proměna se ale nezastavila na kůži. Vsrdci každého muže přebývají temné pocity, špatné myšlenky adivoké vášně, obyčejně dobře ujařmeny askryty. Vnás však všechno temné azlé vystupovalo na povrch ačastěji než dříve nabývalo vlády nad našimi skutky. Dříve mírní amoudří mužové zuřili jako šelmy pro každou maličkost či vůbec bez důvodu. Každý znás více než jednou řekl audělal věci, které se neměly nikdy stát. Bylo tolik utrpení, zmatku asváru, že bolí jen na to pomyslet, ale živí nám odpouštěli, vědouce, že ioni jednou nastoupí stejnou cestu. Nemyslím, že jsem byl proměnou zasažen byť jen zpoloviny tak silně jako někteří jiní, však ijá poznal záchvaty ničivého hněvu, aimoje svědomí tíží nejedna vina.

Je to moudře zařízeno, pravila Illruinen, muka, která podstupujete, vás mají připravit na cestu. Vaše tělo ivaše srdce musí ztvrdnout, aby mohla zpřetrhat pouta se světem živých amohla čelit nejstrašnějším nástrahám. Zloba, která se ve vás hýbe, není vaší vinou. Přichází, aby vás vedla do boje proti Temnotě, aby vám dala sílu vytrvat až do konce času.

***

Mohl bych říci, že poslední rok byl jen samým utrpením astrachem, ale to by nebyla pravda. Muž odcházející na Poslední hlídku se těší volnosti, jakou živí nepoznají. Od Velkého světla nemusí pracovat vhradě ani na polích, leda když sám chce. Může jíst apít do syta, aještě více. Večery amalé noci tráví popíjením karry, akdyž jej radovánky omrzí, cvičí se vzápasu se zbraní ibez ní.

Já se častokrát hlučné společnosti stranil. Den za dnem jsem hleděl na město, na řeku ana ztrácející se slunce zosamělé vyhlídky na skalách či některé zvěží. Hledal jsem samotu, protože pomáhala přemáhat onu zlobu, která nepřicházela ze mne. Snažil jsem se ve své duši uchovat světlo světa spějícího kzániku. Hledíte na svět jinýma očima, když víte, že za počet dnů, který dokážete spočítat, už nebude nic, co by mohlo přemýšlet, hledět apamatovat si: bude smrt, jenže bez probuzení. Když mne vtakové chvíli někdo vyrušil, právě tehdy jsem byl nejzlostnější anejztemnělejší. Když jsem se však vracel osvé vůli, mou mysl naplňoval klid, jako bych stále patřil kživým, ane ktemným halasícím postavám na malém nádvoří.

Samozřejmě jsme požívali idalších svobod arozkoší. Awaorští mužové jistě měli řadu důvodů se nás stranit, jak to jen šlo, to ovšem neplatilo pro ženy. Slunce ví, že jsme byli tou nejohavnější sběří svým vzezřením izpůsoby. Probouzející se temnota uvnitř nás často nutila chovat se hrubě, ba násilně, proti všem mravům azvyklostem. Avšak navzdory tomu jsme se těšili přízni ženského pokolení, jaké se za života dostane jen nemnohým, až se rozum vzpíral tomu uvěřit. Nikdo pod sluncem mi nedokázal vysvětlit příčinu, ba ani ženy samy. Většina znás to zkrátka brala jako další výsadu Poslední hlídky, atak tomu vskutku bylo.

***

Slunce se zmenšovalo achlad narůstal. Přišel Svátek soumraku, jímž město oslavilo úspěšnou sklizeň azároveň zahánělo myšlenky na blížící se konec. Vhradu hořely velké ohně, aby osvětlovaly cestu do nebytí achránily Awaor před temnotou amrazem, dokud nenadejde čas. Zatímco živí hodovali, my jsme se pod vedením Strážkyně začali připravovat na svůj poslední úkol. Zachmuření atiší jsme vyslechli její kázání otemnotách, vněmž nám předala vše, co bylo živým známo onebezpečenstvích, kterým jsme měli čelit. Arkoan byl obřadně jmenován naším vůdcem, ajiž na jeho vyzvání jsme znovu stvrdili svou přísahu.

Svátek soumraku znamenal velký přelom pro Awaor anejinak ipro nás. Město se začalo chystat ke spánku smrti. Pole osiřela. Vše, co mělo nějakou hodnotu amohlo dojít zkázy, bylo odneseno za silné kamenné hradby Awaoru, to nejcennější pak do hlubokého podzemí. Dílny ihospodářské budovy, stejně jako obytné jeskyně na hradě ivpodhradí byly opuštěny, jejich dveře zataraseny aokna zaslepena. Dobytek byl zahnán do jeskyň aosivo zapečetěno do truhel vnejhlubších sklepeních.

Na všech stranách pevnosti probíhaly poslední opevňovací práce. Navzdory svému společenskému stavu jsem radil apomáhal tu ionde, protože Awaor ajeho hradby jsem znal jako nikdo zživých. Během posledních prací začaly od severu avýchodu vanout studené větry, snimiž přitáhla temná mračna. Třiašedesátého dne od Velkého světla se na Awaor snesl první sníh. Světlo dne jej sice rozpustilo, ale svečerem se mu dostalo posil. Ráno se odělo do bílého hávu aslunce, které naň shlíželo, ztratilo již pět šestin své někdejší velikosti. Jak jsem si tehdy myslil, očekával je jen další úpadek azánik vtemnotách, tak jako nás. Awaor musel zemřít také– zemřít navždy, pokud bychom selhali.

***

Vnoci na poslední den živých znebe spadla míra sněhu, která se podobala největším, které kdy živí viděli. Bylo ho tolik, že neroztál ani opolednách.

Sníh vyvolal zhlubin země urgity, kosmaté adivoké. Podobá se pravdě, že urgit není nic jiného než velmi mladý urugh, ale zve se jinak, neboť se svému rodiči mnoho nepodobá. Krmí se na zvěři očekávající věčnou smrt, ale je příliš malý abázlivý, než aby mohl jakkoli ohrozit živé, neřkuli celé opevněné město.

Malátní živí, obalení tukem ahedvábnou srstí, ostatně opouštěli síně uvelkých ohňů jen výjimečně, nebylo-li zbytí. Však také většina práce vtomto světě již byla vykonána. Bohatství zásob pro dobu procitnutí bylo bezpečně uloženo vjeskyních anadzemní část města byla již opuštěná achladná. Jen ve sklepeních okolo samé Jeskyně chladu planuly ještě olejové lampy aodehrávaly se tam poslední přípravy na příchod bezčasí.

Imy se chystali. Jeskyně chladu nám však byla už provždy zapovězena. Naším útočištěm pro budoucí dny se mělo stát přední nádvoří. Toto nevelké prostranství, ze všech stran obehnané hradbami askalními stěnami, ve skutečnosti střeží aovládá hlavní vstup do celého hradu.

Zvenku se sem vchází hlavní branou Awaoru, ta byla ovšem dávno bezpečně uzavřena zdviženým padacím mostem zmasivních klád. Dále do útrob citadely odtud vede vnitřní brána, sroubená znejtvrdších dřev bronzem pobitých. Vlastní krví jsme posvětili její pečeť aodpřisáhli, že nikdo anic touto branou neprojde, dokud poslední znás dýchá.

Vlevé části nádvoří, ve výklenku skalní stěny, je dřevěný domek, kde během roku živých pobývají obyčejné stráže. Nyní se měl stát domovem naším, místem, kde bude planout poslední zohňů Awaoru.

Živí nám přichystali velikou hromadu dříví na oheň azanechali džbány skarrou, masem asušeným ovocem idalší potraviny. Dodnes mám vsrdci ten pocit, když jsem přehlížel věci, jež nám byly připraveny. Po celý svůj život jsem počítal, počítal jsem zásoby, aby město mohlo přežít do další sklizně. Třebaže jsem nyní byl Poslední hlídkou, zvyk ze života přetrval ajá takřka proti své vůli počítal dál. Bylo nás dvanáct mužů asedm žen, atřebaže zásoby vypadaly úctyhodně, nebylo těžké odhadnout, že mohou vystačit nanejvýše na šest dní, možná deset, pokud bychom šetřili, apalivo snad ještě méně. To, vco jsem do té doby odmítal věřit, se náhle zdálo blízké, neodvolatelné aaž příliš skutečné. Jak příznačné, že právě skrze svá čísla jsem prvně ucítil blížící se konec.

Na rozdíl od všech mužů, co kdy odcházeli bojovat do temnot, jsem nahlédl cosi zutajeného, ato mýmobavám jen dodávalo na síle. Měl jsem důvody věřit, že to, co nazývají koncem času, smrtí slunce imnoha jinými jmény, nenastane nijak brzy poté, co Awaor upadne do smrti. Tušil jsem, že bezčasí, kdy den inoc ztratí svůj význam, kdy svět zanikne spolu se sluncem azavládne Nicota, jistě nepřijde ani za šest, ani za deset dnů. Co když ještě dříve zemřeme docela obyčejně zimou ahladem– akdo pak bude hájit město před hrůzami ztemnot, bude-li toho zapotřebí?

Právě tak jsem se tázal té nejmoudřejší vAwaoru, ačkoli jsem věděl, že nezná odpověď onic více než já sám. Iona byla již otupělá blížící se změnou, ztučnělá aneohrabaná jako všichni živí pokaždé, když přicházel jejich čas. Přesto vsobě měla cosi, co sahalo hluboko pod její zevnějšek adál než pouhá důstojnost jejího úřadu. Odvedla mne stranou ostatních, aby nikdo neslyšel naše slova. Dlouho však nemluvila, jen na mne hleděla. Dodnes mám vočích její pohled.

Jsem strážkyně starého vědění, ne vševědoucí, řekla nakonec tiše. Činím tak, jak činila Osvícená, jež mě učila, jež zase zdědila vědění od své předchůdkyně. Vypravuji vás na cestu bez návratu, jak Awaor vypravoval své Poslední hlídky na sklonku tisíců sluncí, tisíců končících světů. Awaor se vždy znovu zrodil, Poslední hlídka vždy svůj úkol splnila. Nemohu ti dát žádnou jinou jistotu než tuto, žádný jiný důkaz, žádnou útěchu.

Se sklíčeným srdcem jsem bloumal po hradbách, než jsem se odhodlal knávratu. Příliš mnoho bylo vsázce, než abych slepě spoléhal na zvyk astaré pravdy, onichž jsem lépe než jiní věděl, že mnohdy nejsou ničím než starými smyšlenkami.

Mí druhové nerozuměli ani dost málo avysmívali se mi pro domnělou hloupost, snad izbabělost. Počítáš proviant do doby, kdy zanikne čas? Chceš snad žít věčně jako hvězdy? Vrať se spát do Jeskyň chladu, když mluvíš jako nějaký živý!

Cítil jsem hanbu, nevím však, zda více za sebe, nebo za ně. Cožpak mohli nechápat, že bez jídla aohně musí iten nejstatečnější válečník brzy podlehnout? Ve světle toho, co vím nyní, se ten spor jeví zbytečný ajeho výsledek nedůležitý, nicméně mé tehdejší obavy měly dobrý důvod, zatímco jejich ústy promlouvala jen zaslepenost, ba hloupost, kterou sotva omluví jejich stav.

Nemohu však svou další myšlenku nevěnovat Illruinen wa-tua, nejmoudřejší Osvícené, která kdy řídila chod Awaoru. Ocelé záležitosti již nepromluvila, avšak později jsem shledal, že zásob vnašem strážním domku přibylo, zatímco jsme byli pryč. Dnes jsem jí hluboce vděčný ačasto na ni myslím. Vůbec ne za to, že prodloužila čas, který mi byl dán, neboť čas nyní znamená velmi málo, ale proto, že ve mne vložila více důvěry než vjiné, snad více, než vůbec měla právo. Ataké pro bolest, kterou jsem jí způsobil, či vdalším světě způsobím.

***

Rozbřesk posledního jitra živých, sedmdesátého dne od Velkého světla, kdy Awaorští měli ulehnout, byl kalný amrazivý. Illruinen ajejí dvě učednice nám předaly naši výstroj aposvátné zbraně Poslední hlídky. Každý znás dostal těžké kožišiny, do nichž se měl zahalit vnejtužších mrazech temnoty. Zdálo se to nadbytečné, už vté chvíli totiž mrzlo, až vodu vkádích pokryl skleněný škraloup aživí se třásli chladem, nás ovšem dostatečně hřála vlastní srst Poslední hlídky. Nikdo, tedy alespoň já, si nedokázal představit větší zimu, vpravdě také nikdo zživých žádnou větší zimu nikdy nepoznal. Co je to zima, to jsem pochopil až později. Dostali jsme též zimní přilby, či spíše kukly, na ochranu vboji stejně jako vmraze, místo hledí však měly jen úzké štěrbiny, jimiž bylo sotva vidět. Nikdo zživých nevěděl proč, pověst pravila, že je to proto, aby nás temnota neoslepila.

Arkoan, jako náš vůdce, dostal na cestu šat, jemuž se připisovala obzvláštní moc. Nebyl prastarý, vpravdě viděl jen tři slunce, ale přesto byl posvátný, neboť pocházel zkožišiny samotného urugha. Byl těžký téměř jako bronzová zbroj aměl dvojí chlup– svrchní byl řídký, rovný ana omak hrubý, vnitřní hustý, měkký avlnitý. První byl šedavý, druhý žlutavě bílý. Ani ty nejstarší zžen si nepamatovaly, že by kdo kdy takovou kožišinu získal. Ijejí nejmenší odstřižky, ijednotlivé chlupy byly nesmírně ceněny asměňovány sjinými městy za ty nejlepší zbraně či za celé vozy jídla. Ani legendy neříkaly, jakou moc kůže urughů má, zda dobrou či zlou, rozhodně se však zdála mnohem vhodnější pro boj vtemnotě než jakákoli jiná zbroj či obyčejná kožišina.

Zbraně, které jsme dostali, prošly už nesčíslnýma rukama, prolily mnoho krve abezpočtukrát přečkaly konec času vposledním křečovitém sevření svého mrtvého nositele, aby zněj byly vyrvány až vnovém světě pod znovuzrozeným sluncem. Už předkové našich předků zdvíhali tyto zbraně pod ztrácejícími se slunci, astejně tak izástup našich potomků je ponese vstříc Nicotě. Tehdy snad poprvé jsem kromě nezměrné nejistoty pocítil také cosi velikého adávného, když jsem poprvé sevřel rukojeť ovázanou prastarou, mnohde zvetšelou kožišinou, poskvrněnou krví kohosi dávno zmizelého.

***

Ohně vhradě byly pečlivě uhašeny aživí se ukládali do Jeskyně chladu, aby se ve společném objetí oddali smrti. Poledne minulo adrobné slunce se sklonilo kMehsoru. Illruinen nás vočekávání malé tmy vyvedla na nejvyšší věž, tradiční místo rituálu válečníků Poslední hlídky. Nebe se nedlouho předtím jakoby nějakým vyšším záměrem rozjasnilo ažádné mraky nestály mezi námi ajeho světly.

Slunce zvolna, avšak nezadržitelně vstoupilo za Mehsorův kotouč. Bílý kraj se nořil do krátké tmy, jas dne mizel za černým diskem, změnil se vřeřavě rudý oblouk, aby odumřel úplně azanechal nás odpolední noci. Jak naše oči přivykaly tmě, všude se rozžíhaly roje hvězd. Mehsor byl samozřejmě černý jako uhel, apřesto viditelný jako díra vhvězdném poli, temná propast, která pohltila slunce. Na jihovýchodě zářil nádherný srpek Rhûgé, zbylé dvě měsíční sestry, Péné aOcina, vidět nebyly.

Nadešel čas vrátit se labyrintem chodeb zpět na povrch. Za sebou jsme uzavřeli sedmero těžkých bran, nejzazší obranu před silami temnot, kdyby naše Poslední hlídka měla selhat.

***

***

***

***