Ediční rada edice Magnetka

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (Univerzita J. E. Purkyně Ústí nad Labem)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií)

PhDr. Jan Koura, Ph.D. (FF UK, Ústav světových dějin)

PhDr. Miloslav Martínek, CSc.

Mgr. Jaroslav Kříž, Ph.D. (Městská knihovna Antonína Marka v Turnově)

JUDr. František Čermák

© Emil Hruška, 2026

Cover © Lukáš Tuma, 2026

Photos © archiv autora, Wikimedia Commons, 2026

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2026

ISBN 978-80-278-0263-0 (print)

ISBN 978-80-278-1620-0 (ePub)

ISBN 978-80-278-1621-7 (mobi)

ISBN 978-80-278-1622-4 (pdf)

Obsah

Kdo je to udavač či denunciant?

část první:

VYŠŠÍ PRINCIP MRAVNÍ

Vyšší princip

Film Vyšší princip

Vlajka a Příbram, Příbram a vlajkaři

Václav Valta: Portrét „práskače“

(aneb Pro SD a gestapo dobrovolně, pro StB z nutnosti)

Kdo byl Teufel?

Vlajkaři MUDr. Vladimír Kůna, Jindřich Sýkora a Karel Kepka

Příbramské gymnázium, květen–červen 1942

Udání

Co o tom řekl Červenka krátce po válce?

A jak to bylo s udáním ředitele gymnázia dr. Lukeše?

Čas účtování, nikoliv zúčtování

část druhá:

VYŠŠÍ PRINCIP PO DVACETI LETECH

1. Akce „Vlajkař“

Kepka se vrací?

Po dvaceti letech v Čechách

Kepka opět v Příbrami

Akce „Vlajkař“

Jak dál na Kepku?

Jindřich Kühnel, publicista StB

Špión a/nebo nacistický zločinec?

Vyhoštění Karla Kepky a co následovalo

Propagandistická kampaň

Konec akce „Vlajkař“?

2. Akce „Herbert“

Herbert Teufel

Šetření k Herbertu Teuflovi

Kühnlovy závěry

Konec akce „Herbert“

část třetí:

VYŠŠÍ PRINCIP PO TŘICETI A VÍCE LETECH

1. Odraz případu „Vlajkař“ v literatuře a filmu

Magnet

Kniha: Klíč k záhadě

Pár poznámek ke Klíči k záhadě

Film: Případ mrtvých spolužáků

2. Případ „Vlajkař“ pokračuje!

Na závěr

Prameny a literatura

O autorovi

Kdo je to udavač či denunciant?

Udavačem je ten, kdo někoho udá (oznámí, nahlásí) buď svým jménem, nebo anonymně obvykle orgánu státní represivní moci, a to z osobních nízkých pohnutek, které mohou být různé (pomsta, závist apod.), očekávaje postih udané osoby.

Udavač na rozdíl od důvěrníka (konfidenta) nespolupracuje s orgánem, resp. institucí, jíž poskytl své udání, systematicky, pouze nárazově a z pohledu státní moci jaksi neoficiálně. Pouze udá, jednou nebo vícekrát. Pokud sdělí svoji totožnost, může být třeba „povýšen“ na konfidenta.

Důvěrníkem (konfidentem, špiclem, informátorem) není ve zpravodajském nebo kriminalistickém žargonu ten, kterému by snad mělo být důvěřováno, nýbrž ten, s nímž je udržováno tajné, důvěrné spojení a jenž je zaměřován a úkolován podle zájmů daného státního represivního orgánu. Důvěrník neboli konfident patří do prostředí, ve kterém působí, sbírá informace a předává je buď zdarma (z tzv. ideových pohnutek), nebo za úplatu, přičemž tato jeho činnost je různě motivována (zmíněné tzv. ideové pohnutky, předchozí kompromitace, strach z postihu, finanční či jiný prospěch apod.).

Je srpen roku 2024. Vydávám se do Příbrami za němými, kamennými svědky událostí z června roku 1942. Bývalé gymnázium, dnes zdravotnická škola; dům, kde byl zatčen student Stočes a jeho otec… Je parno, před bývalým gymnáziem holdují na lavičkách pivu a krabicovému vínu podivní lidé. Hledám také rodný dům spisovatele Jana Drdy s pamětní deskou. Vím, kde by asi měl být, ale ne a ne jej najít (dům je totiž od silnice částečně zakryt vzrostlým křovím). Ptám se kolemjdoucího mladého muže, zda by nevěděl. „Drda? Kdo to byl?“ ptá se udiveně…

Reálné gymnázium v Příbrami…

… dnes sídlo zdravotnické školy.

část první
VYŠŠÍ PRINCIP MRAVNÍ

Vyšší princip

V ohnisku naší pozornosti stojí tragédie, ke které došlo v Příbrami v roce 1942 za tzv. heydrichiády, a to včetně toho, co jí předcházelo a také co po ní následovalo, co rezonovalo ještě mnoho let poté…

Tuto událost nikoliv faktograficky, ale umělecky jako první ztvárnil příbramský rodák Jan Drda (sám absolvent příbramského gymnázia) ve své povídce Vyšší princip. Ta vyšla poprvé v roce 1945 v deníku Práce a následujícího roku knižně v povídkové knize Němá barikáda.

V neohrabaných, špatně žehlených šatech venkovského střihu, obličej zdolíčkovatělý obrovskými jizvami po černých neštovicích, s aktovkou zatěžklou klasiky, z nichž citovával dlouhé odstavce opojen krásou textu a zapomínaje na svůj krákoravý hlas, byl pro své septimány figurkou krajně komickou. A třebaže pro svůj zevnějšek sváděl k přezdívkám tak mnohým a trefným, i na této škole jej pokřtili tak jako na všech předešlých, jimiž za dvacet let své učitelské činnosti prošel.

„Vyšší princip“ říkali mu hned třetího dne, jakmile prožili pár čtvrthodinek jeho nadšených výkladů v hodinách latiny a řečtiny, a tento přídomek za krátký čas docela překryl jeho občanské jméno.

Tak popsal Jan Drda profesora latiny a řečtiny, třídního septimy. Jméno profesora ani města, kde se gymnázium nacházelo, Drda v povídce neuvedl.

„Vyšší princip… ehm… mravnosti, jejž si musíte osvojit, studenti, vám nedovolí počínání tak směšně podlé, jako jest opisování od sousedů,“ pravil toho dne nad modrofialovými sešity latinských kompozic.

Septimu totiž právě čekala závěrečná letní kompozice.

Byl červen roku 1942, krátce poté, co po útoku československých parašutistů vyslaných z Londýna zemřel zastupující říšský protektor SS-Obergruppenführer Reinhard Heydrich.

Do třídy vešel ředitel gymnázia.

Dusil se nějakým strašným přetlakem, zhroutil se zády na dveře, jako když přemáhá mrtvičnatý záchvat, a mdlým mávnutím ruky naznačil žákům, aby zůstali sedět. „Ó Sparťané, já spěchám od Thermopyl,“ zašeptal septimán Ryšánek svému sousedu Moučkovi, snaže se vtipem potlačit vnitřní vzrušení, které ho v tu chvíli rozrazilo. Ale Moučka, bledý, znervóznělý náhlou předtuchou, docela přeslechl kamarádovu průpovídku.

Ředitel vyvolává studenty Havelku, Moučku a Ryšánka.

Mají jít s ním…

Tři septimáni zmateně vstali, chrastíce učením. Rozhlíželi se po kamarádech, jako by hledali znamení svého příštího osudu, a všem stejně tanula na mysli ostrá vzpomínka na včerejší pošetilou debatu na plovárně.

Ředitel a studenti odcházejí ze třídy. Třídní profesor se za nimi rozbíhá, gestikuluje.

V této vteřině pohlédli septimáni Havelka, Moučka a Ryšánek, přistupující už ke dveřím, svému osudu naplno do tváře. Průhledem dveří bylo vidět, jak proti velkému světlému oknu chodby stojí tři muži v kožených šedozelených kabátech. Moučka se ohlédl do třídy, celou ji objal úpěnlivýma očima, jako by nepřipraven prosil o odpověď na strašnou otázku. Na čele mu vyrazily zřetelné krupičky potu. Franta Havelka, jenž sedával v první lavici, ještě jednou se rozběhl k svému místu, vyděšeným, zrovna nepříčetným pohybem zašoupl víčko kalamáře, a zas se vrátil k Ryšánkovi, který už sahal na kliku. Bez ohlédnutí. Bez rozloučení. Když za nimi zaklaply dveře, všem zbývajícím septimánům přejel po zádech mrazivý dráp hrůzy. Neboť byl červen 1942.

„Vyšší princip“ se vrátil do třídy za pět minut. Zhroutil se na židli, a když se poněkud zmužil, chraplavě koktal.

„Vaši… vaši… spolužáci… byli zatčeni… Jaké… absurdní… nedorozumění… moji… moji žáci…“ O sedmé večer pouliční rozhlas, jenž rozkřikoval jména těch, kdo byli toho dne zastřeleni pro schvalování atentátu, vyslovil hroznou jistotu: František Havelka, Karel Moučka, Vlastimil Ryšánek.

Mlčky, neschopni pronést jediné slovo, sešli se profesoři už po sedmé hodině ranní ve sborovně. Dvacet lidí, vykořeněných hrůzou. Češtinář Kaltner, jenž psával vlastenecké rýmovačky k osmadvacátým říjnům, začal hystericky křičet: „To máte z té vaší rebelantštiny! Postřílejí nás všecky! Tak jako v Táboře!“ Profesor dějepisu, kulatohubý tichošlápek, vytáhl z aktovky přeložený arch papíru, rozložil jej a prohlásil: „Páni kolegové, považuji za nezbytné, abychom neprodleně poslali projev upřímné solidarity panu státnímu tajemníku a panu ministru Moravcovi. Dovolil jsem si jej nastylizovat…“

Do strašného ticha četl dvacet řádek plných podlosti a devótnosti. Pak rozšrouboval plnicí pero, posunul papír před nejstaršího člena sboru a úslužným gestem ho vybídl k podpisu. Profesor náboženství, sedmdesátiletý stařec, jenž bůhvíkolik roků přesluhoval, vzal papír do roztřesených prstů a důkladně přeslabikoval text, odděluje slabiku od slabiky. Když byl hotov, upustil papír pod stůl. „Jsem starý muž. Na sklonku života už nebudu lhát…“

I bylo rozhodnuto, že náhradou za tento akt je třeba pronést k žákům postižené septimy projev, jenž odsoudí zvrhlost činu jejich kamarádů a jenž bude patřičně zaprotokolován v třídní knize.

„Ale kdo to má, prokristapána, udělat?“

Češtinář a dějepisec řekli jedněmi ústy: „Samozřejmě profesor třídní!“

Oddechli si všichni, které to břímě minulo. Vyšší princip mlčky, soustředěně pozoroval klouby svých sepjatých rukou. Třídním septimy byl on.

„Vyšší princip“ vchází do své třídy.

„Žáci,“ řekl jim, ale hlas se mu zadrhl už na prvním slově. Nemohl ani vydechnout. Vstal, aby si uvolnil hrudník. V ubohém zmačkaném sáčku starého mládence, s kalhotami vyboulenými na kolenou, ošklivec zďobaný neštovicemi se postavil na samý okraj stupínku.

„Žáci,“ vykoktal podruhé, škrtě se v límečku, „profesorský sbor mne pověřil… abych… ehm… včerejší… smutnou událost… uvedl… na pravou míru… Z hlediska… vyššího principu mravního…“

V tu chvíli se k němu zvedlo dvacet párů očí. Jako by ta stará, častým užíváním znevážená fráze najednou nabyla na nové, strašné chuti a tvaru. Jako by byla nepřátelstvím, které pokládá mezi ně a sebe. Anebo… S největším úsilím popadl dech. A potom naráz, s chvatem tonoucího, jenž se bojí, že bude zahlcen a nedořekne, vykřikl na své žáky: „Z hlediska vyššího principu mravního… vám mohu říci jenom jedno: vražda na tyranu není zločinem!“

Tou jedinou větou se zbavil všeho napětí a zmatku. V hlavě se mu rozjasnilo, s nesmírnou přesností a podrobností rozeznával každého z těch dvaceti, které vedl už od kvinty a jejichž oči teď visely na jeho ústech: dobráky, zarputilce, úskočníky, chlapce čestné a mírné vedle divochů a ulejváků, tvrdohlavce, šplhouny i pomalé těžkopádné dříče a nemotory. Dost možná, že právě mezi nimi je ten, kdo udal Ryšánka, možná, že nějaké drobné příkoří, nedorozumění nebo nepostřehnutelná nenávist přinese nové úděsné ovoce. Leč přes to všecko: kterému z nich je možno lhát do očí? Popadla ho žíznivá potřeba zrovna před těmito chlapci říci větu, kterou už od večera v sobě přemáhal, kterou div nevyslovil ráno ve sborovně, s kterou se musel svěřit stůj co stůj. Pomalým, tichým, uvnitř klidným hlasem, řekl své třídě, vydávaje se jí docela do rukou: „Také já… schvaluji atentát na Heydricha!“

Cítil, že bylo vyřčeno všecko. Obrátil se proto ke katedře, usedl a začal zapisovat do třídní knihy. Ale sotva se dotkl perem stránky, ozval se z lavic povědomý hluk. Vyšší princip zvedl pomalu oči ke své třídě. Dvacet septimánů stálo před ním v pozoru, se zdviženými hlavami, s očima planoucíma.

Jan Drda

Jan Drda o své povídce (viz dokumentární film Československé televize Nejvyšší princip z roku 1967), odpovídaje na otázku, do jaké míry vycházel při psaní ze skutečných událostí, uvedl: „Ta povídka Vyšší princip, jako ostatně všechny povídky v Němé barikádě, má své skutečnostní jádro. Ta tragédie se přihodila v Příbrami na gymnáziu, kde já jsem před válkou studoval. Tam za heydrichiády jeden chlapec, Antonín Stočes, já jsem ho osobně dobře znal, protože jsem do té rodiny chodil učit jeho sestru, tak tam namaloval jaksi Hitlerovi fousy a byl udán od svého spolužáka a pak jaksi byl popraven on, byl popraven jeho otec, byl popraven ředitel gymnázia doktor Lukeš. Já, když jsem psal Vyšší princip, tak jsem ho psal jako takovou baladu, a už jsem tam ani nedal tu popravu jeho otce a toho ředitele gymnázia, protože se mně zdálo, že by to bylo všecko příliš drastické a že by ta drastičnost jaksi zabila takovou tu baladičnost toho příběhu.“

Ano. Bylo to baladické. A ve skutečnosti drastické.

Jan Drda se po letech stal také autorem scénáře filmu Vyšší princip, na kterém se scenáristicky podílel rovněž jeho režisér Jiří Krejčík. Tento film (premiéra 23. září 1960) zaznamenal ohromný úspěch a získal řadu domácích i zahraničních ocenění. Vedle mezinárodního ohlasu se však v ponurém koutě krčil několikaletý zákaz uvádění tohoto filmu v tehdejším západním Německu, a to kvůli údajnému vyjádřenému „nepřátelství vůči Němcům“.

Film Vyšší princip

Jeho děj je zasazen do imaginárního města Kostelec, nikoliv tedy do Příbrami (tam ani nebyly natočeny žádné zexteriérů či interiérů tohoto filmu).

Služebna gestapa vKostelci dostává dálnopis informující o smrti Reinharda Heydricha – píše se tedy 4. červen 1942. Sekretářka pláče, subalterní gestapák ji uklidňuje: „Teď musíme být tvrdí. Nemilosrdní!“

Do výkladu knihkupectví na kosteleckém náměstí je instalováno tablo maturantů místního klasického gymnázia smottem: K vyšším principům, spojeným střídním profesorem latinářem Málkem, neboť „vyšší princip mravní“ patří kjeho často používaným slovním spojením. Kvýkladu přichází výše zmíněný gestapák. Spatří tablo, označí je za provokaci a nařídí jeho odstranění.

Gymnázium, profesorský sbor

Ředitel (ztvárnil Bohuš Záhorský) pokládá tablo za nešťastný nápad, když právě zemřel Heydrich, a nařizuje proto, aby tablo bylo zničeno.

Zfilmu Vyšší princip: tablo maturantů v Kostelci

Hodina němčiny voktávě

Student František Havelka (Jan Šmíd) čte a překládá zněmeckého deníku Der Neue Tag. Přísný němčinář (Václav Lohniský) není spokojen a vyhrožuje, že Havelku nepustí kmaturitě.

Náměstí v Kostelci

Obchodník s obuví Zajíček (Rudolf Hrušínský) dává do výlohy Heydrichův portrét se smuteční páskou. Přichází za ním jeho milenka (ona sekretářka zgestapa hovořící česky) a sdělí mu, že za každý „případ“ dostane prémii tisíc korun. Je tedy zjevné, že Zajíček je udavač.

Gymnázium, třída oktávy během přestávky

Student Karel Moučka (Alexandr Postler) vybalí ze starýchnovin svačinu. Na titulní straně je velká Heydrichova fotografie a oznámení, že Heydrich nastoupil coby zastupující říšský protektor. „Dlouho nám tu nevydržel,“ konstatuje súsměvem student Vlastimil Ryšánek (Ivan Mistrík). Pak sáhne po štětci a namaluje Heydrichovi vousy, čertovské uši a obočí.

Mimo jiných to pozoruje spolužák Zajíček mladší (Jiří Kodet). Vystrašený Havelka studenty napomíná, aby neblbli. Vezme noviny, zmuchlá je a hodí do vychladlých kamen. Student Zajíček je mezi spolužáky neoblíben, navíc se záhy se dozvídá od třídního profesora Málka, že kvůli špatnému prospěchu nebude připuštěn kmaturitě. Po odchodu studentů ze třídy se pak do ní tajně vrátí a vezme z kamen noviny se zneuctěným Heydrichem.

Zfilmu Vyšší princip: student Ryšánek prohlíží vnovinách Heydrichovu fotografii

Ryšánek prožívá nesmělou lásku se spolužačkou Janou Skálovou (Jana Brejchová), dcerou místního advokáta. Zatímco Ryšánek žije sám sesvou matkou (pradlenou) v tíživých sociálních podmínkách, Skálovi patří kmístní honoraci.

Zajíček starší má problémy súřady, neplatí daně a exekutor mu zabaví majetek za přítomnosti berního oficiála, kterým je otec studenta Havelky. Zajíček mu vyhrožuje.

Šéf kosteleckého gestapa SS-Obersturmführer Worlitzek se připravuje kzásahu ve městě vsouvislosti sHeydrichovou smrtí. Hledají se možné oběti pomsty. Aféru smaturitním tablem však považuje za nepolitickou věc. Nařizuje, aby byly připraveny rakve – bude se popravovat. Už za tmy navštěvují gestapáci truhláře Moučku, otce dalšího ze studentů, a zadají mu výrobu rakví.

Voktávě gymnázia je zahájena písemná maturitní zkouška zlatiny.

Do ředitelny přicházejí dva gestapáci. Vyzvou ředitele, aby šel snimi dotřídy, kde právě probíhá maturitní zkouška. Ředitel vyvolá studenty Ryšánka, Moučku a Havelku, mají jít ven a své věci nechat na místě. Přes protesty profesora Málka gestapáci studenty odvádějí.

Vředitelově kanceláři se profesoři dohadují, proč asi studenty odvedli. Bylo to snad kvůli tomu tablu? Co mají podniknout, neznají-li důvod jejich zatčení?

Sborovna gymnázia