Rosie Clarke 

Hrdinky z Harpers 

Originální název: Harpers Heroes 

Vydáno u Boldwood Books Ltd, London, Great Britain 2020 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

Copyright © Rosie Clarke, 2020 

Translation © Anna Rybníčková, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-2505-6 (epub) 

ISBN 978-80-279-2506-3 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Kapitola 1 

Byl začátek února roku 1915 a válka s Německem se pomalu, ale jistě přibližovala k britským břehům. Toho rána stála Sally Harperová ve dveřích ložnice jejich londýnského bytu a pozorovala svého muže Bena, jak si balí kufr. Znovu pocítila ten známý svíravý pocit úzkosti, který ji přepadl vždy, když se chystal odjet. Nedokázala přesně říct proč. Zatím byl nasazen jen do logistického centra a pomáhal s organizací zásobování armády. Byl Američan a jeho země zatím do války nevstoupila. Ben přesto cítil, že Británii, kde žil a pracoval, dlužil svou službu, a tak se přidal k britské armádě.

Sally se bála, že ho pošlou bojovat. Tolik žen už přišlo o své muže, bratry a syny, kteří umírali v belgických a francouzských zákopech, v oblacích i na moři – a počet obětí stále rostl. I když jí to trhalo srdce, vytrvale si každý den v novinách četla zprávy o britských ztrátách. Považovala za svou povinnost vědět, co všechno ti stateční muži pro jejich bezpečí podstupují.

Položila na postel hromádku pečlivě vyžehlených košil, aby je měl Ben po ruce. Vděčně se na ni usmál a jí se sevřelo srdce. Nenáviděla, když odjížděl na další pracovní cestu pro válečný úřad, přestože věděla, že by měla být ráda, že ho prozatím neposlali do první linie.

Válka, která loni vypukla, se zpočátku zdála tak vzdálená. Ale v prosinci 1914 byla Sally v šoku, když německé válečné lodě začaly ostřelovat britská přístavní města Scarborough, Whitby a Hartlepool. Více než stovka civilistů přišla o život, další byli zraněni. Představa, že britští občané mohou být napadeni a zabiti ve svých vlastních domovech, byla děsivá. O měsíc později však přišlo zadostiučinění – britské námořnictvo potopilo německý křižník SMS Blücher a zmařilo tak další útok. Německá odveta na sebe nenechala dlouho čekat a vzala na sebe podobu smrtících náletů. Německé vzducholodě, ty ďábelské vzdušné bestie, začaly bombardovat britská města, jako byly Great Yarmouth a King’s Lynn. I když spojenci v říjnu slavili osvobození Paříže a zastavení německého postupu v zákopové válce, zdálo se, že nyní nepřítel zaměřil svou pozornost na zastrašování Britů útoky z moře a ze vzduchu.

Sally se přemohla a statečně se na muže usmála. „Máš všechno, miláčku?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl Ben, přestal na chvíli balit, přešel k ní a krátce ji políbil. „Mrzí mě, že jsem ti o tom nedal vědět dřív. Všechno se seběhlo strašně rychle.“

Sally přikývla. Věděla, že nemá cenu ptát se na podrobnosti. Benova práce byla často důvěrná, podepsal dohodu o zachování státního tajemství a nesměl jí říct nic konkrétního.

Bez dalších slov se vrátil k balení, zatímco ona ho mlčky sledovala, s rostoucí obavou v srdci. Nad jejich životem se stahovala mračna. Německo nyní označilo všechny lodě směřující do Británie za legitimní cíle k potopení. Americké lodní společnosti se bouřily, britská vláda zareagovala tím, že nařídila královskému námořnictvu zabavovat dodávky obilí a mouky mířící do Německa.

To Sally zkomplikovalo život, protože byla zvyklá objednávat zboží do obchodního domu Harpers z celého světa, a teď se najednou objevila spousta omezení na dovoz i vývoz. Mnoho surovin bylo nedostatkových a luxusní zboží se ocitlo na samém konci vládních priorit. Na prvním místě bylo samozřejmě jídlo a munice – jenže právě tyhle restrikce jí znesnadňovaly práci a omezovaly možnosti objednávek pro obchod.

Všichni zpočátku čekali, že válka bude krátká a do Vánoc bude po všem. Noviny hlásaly, že spojenecké síly zvítězí během pár měsíců, ale německá armáda se ukázala jako mnohem tvrdší protivník, než si kdo dokázal představit. Ano, Británie a její spojenci si připsali několik vítězství, ale také čelili těžkým ztrátám a v tuhle chvíli se bojovalo prakticky po celém světě.

A teď jí válka brala Bena. V duchu chtěla křičet, ale ovládla se a mlčela. Hlavou se jí však honily palčivé myšlenky. Proč musíš odjet? Proč? Jsme svoji teprve necelé dva roky a naší dceři je sotva osm měsíců… Jenže nahlas to říct nemohla. Každá žena chtěla říct totéž, když jí muže odvolávali do války. Sally měla vlastně štěstí – Ben neodcházel přímo na frontu. Tedy aspoň v to doufala. Měl se pohybovat po vojenských základnách, ale i ty se mohly stát cílem bombardování. Stačilo si vzpomenout na nálety vzducholodí na pobřežní města.

„Budeš pryč dlouho?“ zeptala se, když už dál nesnesla ticho a vlastní myšlenky. „Budu se s tebou moct spojit?“

Ben se k ní otočil, a jako by vycítil její úzkost, znovu k ní přistoupil a objal ji kolem pasu. V očích mu viděla lásku a pochopení.

„Nevím přesně, kde budu,“ odpověděl. „Ve Francii a Belgii máme potíže se zásobováním léků, musíme najít způsob, jak dostat materiál tam, kde ho nejvíc potřebují. Ztratili jsme už hodně konvojů…“

Sally polkla a přinutila se zadržet slzy. „Já vím,“ hlesla.

„A vím, že se chovám hloupě, Bene, ale bojím se o tebe a chybíš mi, když jsi pryč. A Jenny už si tvé nepřítomnosti také začíná všímat. Možná si myslíš, že je na to ještě moc malá, ale s pláčem tě hledá, když nejsi doma…“

Ben přikývl. Chápal to. Jejich malé dcerce nebylo ani devět měsíců, ale na něj reagovala neuvěřitelně vnímavě. Někdy ji dokázal utišit jen on. Možná proto, že ji hned po narození často nosil v náručí a zpíval jí.

„Já vím, miláčku,“ řekl a políbil ji. „Nesnáším, když vás musím opouštět – ale víš, proč to dělám. Žijeme v této zemi, vyděláváme si na živobytí díky Britům a já bych se jim nemohl podívat do očí, kdybych se celé válce vyhnul a žil v bezpečí, zatímco jejich muži umírají po tisících…“

„Já vím – a jsem na tebe pyšná, Bene. Nemusel ses přihlásit.“

Byla to pravda. Sally byla hrdá na to, co její muž dělá. Jen ji pronásledovala neustálá obava, co se s ním stane, až bude pryč. Ben byl Američan a jeho země s Německem zatím neválčila. Mohl se držet stranou, jenže jeho čest mu to nedovolila. Přihlásil se k britské armádě jako cizinec a teď ho využívali na speciální úkoly – pomáhal s logistikou a zásobováním. Byla to tak důležitá práce, že mu rovnou dali hodnost kapitána, aniž by musel projít měsíce dlouhým výcvikem. Byl to nejspíš jen čestný titul, ale když měl na sobě uniformu, lidé ho brali vážně. A hlavně ho přestala pronásledovat bílá pírka od žen, které si myslely, že každý muž bez uniformy je zbabělec.

„Děkuji, že to chápeš,“ řekl a usmál se na ni tím svým způsobem, z něhož se jí vždycky láskyplně sevřelo srdce.

„Kdybys Harpers nevedla, nemohl bych tohle všechno dělat. Stockbridge je dobrý ředitel, ale nemá tvůj cit pro obchod – a já bych se nemohl jen tak přidat k armádě. Vím, že ti toho nakládám na bedra hodně, ale věřím, že to zvládneš. A já musím Británii pomoct, jak jen můžu…“

„Stockbridge odvádí svůj díl práce, stejně jako Rachel, Beth a všichni ostatní,“ namítla Sally a objala ho. „Já to chápu, Bene. Nedělej si se mnou starosti. Mám obchod, přátele, Jenny. Neměla bych si stěžovat, je sobecké chtít manžela doma, když tolik žen ztratilo mnohem víc. Mám tě pořád u sebe aspoň takhle. Mám štěstí…“ Sally se usmála na svého manžela, majitele obchodního domu, který jí nejprve dal příležitost stát se jeho hlavní nákupčí a později si ji vzal.

„Nejsi sobecká,“ chlácholil ji. „Je to normální, Sally. Budu se snažit ozvat tak často, jak jen budu moct. A až to všechno skončí, budeme si moct říct, že jsme udělali, co jsme mohli…“

„Jsi úžasný,“ řekla Sally a pokusila se o úsměv, i když měla slzy na krajíčku. Nemohla se přece rozloučit se svým mužem uplakaná. On to taky nebude mít lehké – čekala ho náročná cesta na kontinent, nebezpečné přesuny, složité situace, které bude muset řešit. Pro ni samotnou bylo už teď náročné udržet jen jejich obchod zásobený, protože Británie se snažila být soběstačná. Co se podařilo propašovat přes německou blokádu, to muselo být nezbytné – ne luxusní zboží, který obvykle prodávali. A uvědomovala si, že vést zásobování pro celou armádu je ještě mnohem těžší. Ben jí o své práci moc neříkal, ale věděla, že je v kontaktu s lidmi z Ameriky, s přáteli svého zesnulého strýce, který vlastnil obchody v zámoří. Mnozí z nich měli vliv v politice i armádě. Jeho sestra Jenni byla provdaná za generála americké armády a Ben se s ním přes Vánoce pokoušel dojednat obchod s přebytečným americkým vojenským materiálem. Od Jenni mu přicházely zvláštní zašifrované telegramy, kterým rozuměl jen on.

„Budu ti psát, kdykoli budu moct – a večer budu volat, když to půjde,“ slíbil. Sally se usmála a políbila ho. Z vedlejšího pokoje se ozval dětský pláč.

„Já vím,“ řekla. „V klidu se dobal. Jenny se probudila, půjdu se na ni podívat, jestli nepotřebuje přebalit…“

Ben přikývl a vrátil se ke svým věcem.

Sally potlačila nesmyslné slzy a vešla do dceřina pokoje. Viděla, že jejich krásná holčička je plně vzhůru a rozhlíží se kolem těma svýma velkýma bystrýma očima, které se tak podobaly Benovým.

„Ano, beruško, ty to poznáš, viď?“ řekla tiše a vzala dcerku do náručí. Jenny byla obvykle hodné miminko, ale když se rozhodla plakat a křičet, někdy nepomáhalo vůbec nic. O Vánocích Ben strávil celé hodiny chozením sem a tam po pokoji, pevně svou dceru svíral v náručí a snažil se ji utišit. Od té doby se zdála o něco klidnější, ale teď se jí obličejík zkroutil a znovu se rozplakala.

„To je v pořádku, miláčku,“ zašeptala Sally a hladila ji.

„Maminka je tady s tebou a tatínek se k nám brzy vrátí…“

Jako na zavolanou vešel Ben s kufry v rukou. Položil je na podlahu, přistoupil k nim, vzal Jenny do náručí a políbil ji na mokré tvářičky.

„Buď na maminku hodná,“ řekl něžně a mluvil k ní, jako by mu rozuměla každé slovo. „Tatínek tě miluje a bude na tebe myslet, zlatíčko. Brzy budu zase s tebou a s maminkou…“

Jako mávnutím kouzelného proutku se Jenny přestala vztekat, nafoukla tvářičky a vyfoukla bublinu. Ústa se jí roztáhla do dokonalého O, jak se chtěla pochlubit svými čtyřmi drobnými zoubky.

„To je to lepší,“ usmál se Ben, položil ji zpátky do postýlky a ona se začala smát a kopat nožičkama do vzduchu.

„Musím už jít, Sally, jestli se ještě chvíli zdržím, nestihnu vlak a budu muset jet celou cestu autem…“

Sally tiše přikývla. Měl pravdu, zdržovat ho nemělo smysl. Auto, které ho mělo odvézt na nádraží, mohlo každou chvíli přijet. Kdyby nestihl spoj, znamenalo by to jen komplikace a možná i pokárání od nadřízených. Přestože nebyl v bojové jednotce, stále musel dodržovat rozkazy.

„Ano, samozřejmě, musíš jet…“ Přistoupila k němu, políbila ho a ustoupila dřív, než ji mohl znovu obejmout.

„Jeď, Bene – a v pořádku se nám vrať.“

Ben lehce sklonil hlavu, ještě jednou se podíval na postýlku a pak bez dalšího slova odešel. Sally věděla, že nechat je samotné bylo pro něj stejně těžké, jako bylo pro ni a Jenny sledovat, jak odchází.

Sotva za ním zaklaply dveře, Jenny se znovu rozmrzele zavrtěla a začala natahovat. Sally ji okamžitě vzala do náručí, ale holčička se jen víc rozkřičela a odmítala se uklidnit. Sally si povzdechla. Její neklid se musel přenést na dceru – a byla to její vina, ne Jennyina. Děťátko vycítilo, že maminka je smutná.

Potlačila vlastní pocity a začala tiše zpívat. Byla to jedna z písní, které Jenny často zpíval Ben, a po několika okamžicích se holčička uklidnila a brzy usnula. Sally se usmála a opatrně ji položila zpět do postýlky.

Přešla do obývacího pokoje a nechala dveře do dětského pokoje pootevřené, aby hned slyšela, kdyby Jenny znovu zaplakala. Byla neděle, šest hodin večer. Ben byl pryč a teď už věděla, že čas se bude nekonečně vléct, než zítra přijde paní Hallová a ona bude moct odejít do práce v obchodním domě Harpers. Díky bohu, že měla práci, kterou milovala, a přátele, kteří jí pomáhali. Jinak by nucené odloučení od Bena nesla ještě mnohem hůř.

Sally strávila většinu života sama, bez lásky. Nenáviděla samotu, která se jí teď do života vrátila. Život s Benem ji rozmazlil – milovala ho, on miloval ji a díky tomu poznala štěstí, jehož se teď nechtěla vzdát. Najednou se sama sobě musela smát. Jak je hloupá! Nemůže se takhle poddávat smutku! Musí něco dělat!

Na konferenčním stolku ležela hromada katalogů s novým zbožím, které bylo potřeba projít. Momentálně musela hledat nové dodavatele prakticky neustále, protože její obvyklí partneři už nedokázali obchod Harpers dostatečně zásobovat. Na Vánoce bylo zboží ještě dost, hlavně díky tomu, že Sally měla už před válkou dostatek prozíravosti a sklad zásobila s předstihem. A prodejní čísla to potvrdila – ženy nakupovaly ve velkém. Možná víc, než skutečně potřebovaly, jelikož se každý obával, co přijde. Noviny dávaly jasně najevo, že Británie bude muset spoléhat převážně na vlastní výrobu. Němci potápěli příliš mnoho obchodních lodí a dříve naskladněné zásoby začnou docházet. Každý se bude muset uskromnit.

Většina mužů zaměstnaných v jejich obchodním domě už narukovala a některé dívky, jako třeba Maggie Gibbsová, se přihlásily do dobrovolných zdravotnických sborů. Sally musela zaplnit mezery v pracovní síle – zaměstnávala starší muže, ženy a mladé dívky rovnou po škole. Zkušení zaměstnanci jako Rachel Baileyová, Beth Burrowsová a pan Brown z pánského oddělení zaškolovali nováčky a zatím se dařilo udržet vysokou úroveň služeb.

Zamračila se. V mysli se jí usadila nová starost. Jak dlouho dokáže udržet Harpers v chodu, jakmile na její dodavatele začnou naplno dopadat nové předpisy a nedostatek surovin? Výrobci oděvů, s nimiž od začátku spolupracovala, měli stále větší problémy získávat látky. Mnohé z nich pocházely ze zahraničí. Firmy, které pracovaly s britskou vlnou, zatím potíže tolik nepociťovaly, ale hedvábí, bavlna a další materiály, jejichž výroba byla závislá na dovozu, začínaly být nedostupné.

„Je mi líto, paní Harperová,“ řekl jí minulý týden jeden z jejích dlouholetých dodavatelů. „Mohu vám dodat jen polovinu objednaného zboží. Bylo mi nařízeno rozdělit zásoby tak, aby se dostalo na všechny.“

„Rozumím,“ odpověděla mu Sally, ovšem jen tak se nevzdávala. „Ale Harpers patří k vašim nejlepším zákazníkům – nešlo by dodat aspoň dvě třetiny?“ vřele se na něj usmála. „O Vánocích jsme toho prodali opravdu hodně…“

„Vláda nás brzy začne přídělově regulovat,“ pokrčil rameny obchodní zástupce. „Pak už budu muset dodržovat přísná pravidla. Ale dobrá – protože jste to vy, dostanete dvě třetiny. Vždycky jste se ke mně chovala férově, paní Harperová, a já pro vás udělám, co budu moct.“

Sally mu poděkovala. Dobře věděla, že udržet obchod zásobený bude v příštích měsících nesmírně náročné. Naštěstí měla ještě nějaké zboží, které jí před začátkem války poslala Jenni z Ameriky. Ne všechno by si za normálních okolností objednala, ale co na tom? Na současném stavu nebylo normálního nic.

Náhle zazvonil zvonek. Sally se zvedla, a než otevřela, zajistila dveře bezpečnostním řetízkem, aby štěrbinou viděla, kdo přišel. Když uviděla známou tvář, roztáhly se jí rty do úsměvu. Rychle řetízek odjistila a otevřela dveře dokořán, aby mohla návštěvnice vejít.

„Beth!“ vykřikla. „To je ale milé překvapení!“

Beth Burrowsová byla její dobrá přítelkyně. Začínaly v Harpers spolu a zůstaly si blízké i poté, co Sally povýšili na nákupčí dlouho předtím, než by se na takovou pozici běžně dopracovala.

„Ben řekl tchánovi, že dnes odjíždí, a tak jsem si domyslela, že budeš sama,“ řekla Beth a Sally ji objala a vtáhla dovnitř. „Fred mě sem poslal, ať tě přijdu navštívit. Sám šel za kamarádem hrát karty nebo něco podobného. Jinak bych byla taky sama doma…“

Fred pracoval v Harpers jako skladník. Měl na starosti kontrolu nového zboží a jeho rozdělení do správných oddělení.

Sally přikývla. Společnost přítelkyně jí opravdu zvedla náladu. „Máš nějaké zprávy, kdy se Jack vrátí domů?“

Bethin manžel Jack sloužil na obchodních lodích, které dopravovaly do Británie tolik potřebné zásoby. Jako všichni námořníci byl neustále v ohrožení. Beth žila ve věčném strachu z toho, že jednoho dne dorazí telegram se zprávou, že jeho loď byla potopena.

Beth zavrtěla hlavou, v očích se jí mihl stín obav. „Měl by být zpátky za tři až čtyři týdny – ale víš, jak to chodí…“

„Ano, vím,“ povzdechla si Sally. „Musíš se o něj strašně bát.“

„Samozřejmě, že se bojím,“ přikývla Beth. „Jack říká, že má štěstí a že si nemám dělat starosti. Slibuje mi, že se vrátí domů, jakmile to všechno skončí – a já mu musím věřit.“ Sally přikývla. Každá žena v Británii teď prožívala stejnou noční můru.

„Pojď do kuchyně, dáme si něco k pití,“ pobídla ji. „Dáš si čaj, nebo raději sherry?“

„Myslím, že nám oběma dnes večer prospěje něco silnějšího,“ usmála se Beth. „Dnes mi přišel náramně dlouhý dopis od Maggie a přinesla jsem ti ho ukázat. Nevěděla jsem, jestli ti taky nenapsala.“

Sally zavrtěla hlavou.

„Ne? Tak se podělím o ten svůj. Řekla bych, že naše Maggie je úplně vyčerpaná. Ty chudinky v dobrovolném zdravotnickém sboru tam dřou do úmoru. Musí to pro ni být mnohem těžší než práce prodavačky v Harpers.“

„Ano, určitě je to obrovská dřina – a ta jejich uniforma je prý strašně neforemná,“ přikývla Sally. „Ale chápu, proč se k nim Maggie chtěla přidat. Když čtu o všech těch zraněných, říkám si, že bych těm chudákům také chtěla nějak pomoci…“ Maggie se zaučovala jako dobrovolná ošetřovatelka a vykonávala všechny možné úkoly, které jí zdravotníci svěřili.

„Ty už děláš dost,“ ujistila ji Beth. „Někdo musí udržet Harpers v chodu – pomysli na všechny ty lidi, kteří by přišli o práci, kdyby obchod kvůli válce zkrachoval. Žádný ředitel by se nesnažil udržet obchod nad vodou tolik jako ty, Sally.“

„To máš pravdu,“ přikývla Sally. „Snažím se, jak můžu, abych sehnala potřebné zboží, a mám na to asi i talent – i když někdy sama nemůžu uvěřit, jak se to všechno seběhlo.“

Usmála se při vzpomínce na něco, co jí Ben nedávno prozradil. Přiznal se, že do ní byl zamilovaný od samého začátku. Jeho sestra Jenni ji měla ráda, ale zároveň si všimla, co Ben k Sally cítí, a proto ji doporučila na místo hlavní nákupčí. Poprvé se setkali u výlohy Selfridges a debatovali o vystaveném zboží, ale tehdy Sally vůbec netušila, kdo Ben je. To zjistila až později, když jim v práci oznámili, že je chce vidět sám majitel.

„Hodně jsi tehdy riskoval,“ řekla mu Sally, když jí vysvětlil, proč jí dal tak velkou zodpovědnost. „Možná bych v tom vůbec nebyla dobrá…“

„Cítil jsem, že máš v sobě něco výjimečného,“ odpověděl a políbil ji. „Ale přiznávám, že kdybych se do tebe tak bláznivě nezamiloval, když jsem tě poprvé viděl u výlohy Selfridges, možná bych se k tomu neodhodlal.“

„A hezky dlouho sis to nechal pro sebe…,“ škádlila ho Sally. Ale chápala proč. Ben měl tehdy ženu, která ležela v nemocnici v kómatu – a on si vyčítal její tragické zranění. O svých citech k Sally neřekl ani slovo, dokud se po náhlé cestě do Ameriky nevrátil se zprávou, že jeho manželka zemřela. A teprve několik týdnů nato jí přiznal, co k ní cítí.

„Nechtěl jsem, abys mi zmizela ze života,“ vysvětloval.

„Nemohl jsem ti říct, co k tobě cítím – pomyslela by sis, že jsem se zbláznil, a všechno bych tím pokazil. Jediné, co mě napadlo, bylo, že tě musím přesvědčit, abys milovala práci v Harpers. Jen tak jsi mi mohla zůstat nablízku…“

Sally ho tehdy políbila. Kdysi by jí možná vadilo, že její povýšení nemělo tolik co do činění s jejími schopnostmi, ale dokázala už svou cenu nejen Benovi, ale i celému obchodnímu domu Harpers. Jenni v ni také věřila od samého začátku a dala jí šanci, která jí změnila život.

„Viděla jsem v tobě kousek sebe,“ přiznala jí jednou Jenni. „Věděla jsem, že na to máš.“

„Zasloužila sis to. Měla jsi v sobě potenciál odjakživa,“ řekla Beth a vrátila Sally zpátky do přítomnosti.

„Anebo jsem se Benovi prostě jen líbila,“ řekla Sally upřímně. „I když to docela dlouho držel v tajnosti. Občas jsem si dokonce myslela, že mě vlastně moc nemusí…“

„Ben byl v hrozné situaci,“ řekla Beth, která znala příběh jeho první ženy a tragédie, která mu převrátila život naruby, než se stal majitelem obchodu na Oxford Street. „Měl nemocnou ženu, žádné finanční zázemí a k tomu obchod, který sotva zvládal udržet nad vodou. Musel v tebe mít obrovskou důvěru, Sally.“

Sally přikývla. „Ano, myslím, že to hluboko uvnitř vím. A Jenni byla ve stejné situaci se svým strýcem – jen pro ni to bylo ještě těžší. Strýc byl velmi přísný, když udělala chybu, a sama říkala, že jich udělala hodně. Ale i tak mě oba vždy podporovali, i když jsem občas koupila něco, co se neprodávalo.“

„To se ale moc často nestávalo.“

„No, třeba ty zúžené sukně…,“ připustila Sally s úsměvem. „Chvíli to byl hit a pak najednou jako když utne. A já objednala další várku… Nakonec jsem je musela po Vánocích prodávat za nákupní cenu.“

„Ale i tak se všechny prodaly,“ připomněla jí Beth.

„Během pár dní byly pryč.“

„To je pravda. Byly to pěkné sukně,“ usmála se Sally.

„Nedávno jsem jednu viděla na zákaznici. Chytrá dáma – přidala dozadu malý sklad, aby se sukně při chůzi trochu rozevírala. Kdyby mě to napadlo dřív, Minnie by takto mohla upravit všechny sukně a prodaly by se za plnou cenu…“

„To ano, Minnie má zlaté ruce,“ souhlasila Beth. Byla ráda, že Minnie pracuje pro Harpers. Šila pro ně ozdobné kousky a byla vdaná za pana Stockbridge, ředitele obchodu. Jejich příběh byl skutečným příkladem osudové lásky – po letech odloučení se znovu našli. Až po smrti svojí sestry se Minnie vrátila do práce a zjistila, že muž, kterého kdysi milovala, je ředitelem Harpers.

„Ano, má talent,“ přitakala Sally. „Měli jsme štěstí, že nám ji Rachel doporučila.“

Rachel Baileyová, jejich společná přítelkyně a hlavní vedoucí, byla pro obchod nepostradatelná. Její zkušené oko dohlíželo na to, aby vše běželo, jak mělo.

Beth přikývla, ale tvář jí potemněla starostí. „Rachel o Vánocích dostala hromadu dopisů od Williama – někde se cestou zdržely a pak přišly všechny najednou. A teď se to děje znovu. Už týdny od něj nemá žádné zprávy a bojí se o něj…“

Rachelin manžel sloužil v kavalérii a ona mohla jen hádat, jestli zrovna teď není uprostřed bojů někde ve Francii.

„Je to hrozné,“ povzdechla si Sally. „Pro ni i pro všechny ženy, jejichž muži jsou na frontě. Nenávidím tuhle válku, Beth.“

„Všichni ji nenávidíme,“ přikývla Beth. „Ale musíme vydržet, jakkoli je to těžké.“ Pak se pousmála. „Stejně jako chudák Maggie.“

Sally vážně přikývla. „Maggie je statečná. Moc toho nenapíše, vím, že je vyčerpaná a má strašně rozpraskané ruce. Poslala jsem jí speciální krém, ale nevím, jestli jí pomohl.“

„Chybí mi,“ povzdechla si Beth. „Odvádí úžasnou práci, ale i tak mi chybí…“

Kapitola 2 

„Tak, mladé dámy, nastal den, na který jste všechny čekaly,“ zahřměla sestra Harrisová a přísným pohledem přejela po řadě mladých žen. Všechny byly shromážděné v jednom ze sálů Královské nemocnice Sussex v Brightonu a po jejích slovech to mezi nimi zašumělo vzrušeným šepotem. „Dnes vás poprvé pustíme na oddělení jako pomocné ošetřovatelky v zácviku. U některých z vás bych nikdy nečekala, že to dotáhnete až sem, a musím říct, že jste mě mile překvapily. Každá z vás, jak tu stojíte, si to musela tvrdě odpracovat, můžete na sebe být pyšné.“ Na chvíli se odmlčela a otočila se k muži, který doposud mlčky postával stranou. „Tohle je kapitán Morgan a hledá dobrovolnice na frontu – ale o tom vám poví sám.“ O krok ustoupila a naznačila mu, aby si vzal slovo.

„Děkuji, sestro Harrisová,“ řekl kapitán Morgan a vykročil vpřed.

Maggie překvapilo, když v něm poznala důstojníka, který k nim kdysi promlouval na kurzech první pomoci, ještě než se přidala k dobrovolnému pomocnému sboru. Tehdy ji i s Becky Stockbridgeovou svezl domů autem, protože Becky někdo ukradl peněženku a neměla drobné na autobus. Věděla, že hledá zdravotnice na frontu, protože se na to tehdy přímo ptal, přesto ji zarazilo, že ho znovu vidí – tentokrát před mladými ošetřovatelkami.

„Vím, že jste všechny dřely jako koně, abyste splnily náročné požadavky, které jsme na vás kladli, než vám vůbec dovolíme pomáhat našim zdravotním sestrám a raněným – skvělá práce.“

Maggie se dotkla ruky své kamarádky Sadie a povzbudivě se na ni usmála. Byly rády, že to obě dotáhly až sem. Společně prošly tvrdým výcvikem a teď si mohly užívat pocit zadostiučinění. Kurz začalo přes sto dívek, dokončilo ho ale jen pětatřicet z nich. Většina to vzdala v slzách, když už dál neunesla tvrdá slova sestry Harrisové. Všechny si vyslechly její ostré výtky, ale některé to dokázaly přestát a Maggie i Sadie byly hrdé na to, že byly mezi nimi.

V místnosti se rozlehlo tiché, úlevné vydechnutí, mezi mladými ženami se objevily úsměvy, dokonce se tu a tam ozval potlačovaný chichot. Všechny zvládly náročný výcvik a teď na sebe mohly být pyšné – úspěšně překonaly první z mnoha překážek na své cestě k ošetřovatelské kariéře. Zatím byly jen pomocnice, ale všechny, které tu stály, byly vybrané jako kandidátky na skutečný zdravotnický výcvik – patřily k nejlepším z ročníku. Navzdory všem těžkostem posledních týdnů se Maggie nepřestávala soustředit na svůj cíl: pomáhat raněným vojákům na frontě. Byla hrdá a šťastná, že je mezi těmi, které dostaly šanci.

Kapitán Morgan se na ně všechny usmál – jeho úsměv je obklopil, pohladil, jako by každou jednotlivě ocenil.

„Každá z vás si je jistě vědoma, že naši muži denně umírají a trpí. Potřebujeme vás, abyste se postaraly o raněné. Vím, že už jste toho hodně zažily, ale teď vás požádám o víc…“ Jeho pohled se pomalu přesouval z tváře na tvář, na některých se zastavil déle, jako by v nich hledal něco zvláštního.

„Samozřejmě, ne každá z vás bude chtít odjet do zahraničí, ale zoufale potřebujeme zdravotní sestry i ošetřovatelky přímo v blízkosti bojové linie.“

Maggie napjatě poslouchala. Nadřízení se jí už dříve ptali, zda by měla zájem sloužit v Belgii, a ona souhlasila. Tohle byla její příležitost.

Kapitán Morgan se znovu odmlčel, aby jeho slova mohla doznít, a pak pokračoval: „Polní nemocnice jsou první linií pro ošetřování raněných a už teď jsou přeplněné. Musím vás ale varovat: kdo se přihlásí, musí počítat s nuznými podmínkami. Snažíme se, aby se zdravotnice cítily co nejvíce vítané, ale pohodlí nečekejte. Je to místo, kde musíme čelit těm nejotřesnějším zraněním a udělat, co je v našich silách, abychom zachraňovali životy. Připravte se, že často je to beznadějné.“ Přejel pohledem po místnosti, aby podtrhl vážnost svého sdělení. Měl srdečnou, upřímnou povahu, kterou ženy přitahoval. „Obávám se, že bez ohledu na naši snahu až příliš mnoho mužů stejně zemře…“

„Moje svěřenkyně dobře vědí, že je čeká tvrdá služba, kapitáne,“ přerušila ho sestra Harrisová a zamračila se.

„Žádná z nich si nedělá iluze o tom, co je tam venku čeká.“

„Jsem si jist, že jste je připravila dobře.“ Usmál se na ni a ona přikývla. „Jenže sloužit tady, v dobře vybavené nemocnici, a sloužit na frontě, to jsou dvě úplně jiné věci.“ Jedna z dívek zvedla ruku. „Mohu se na něco zeptat, pane?“

„Samozřejmě. Pokud budu moci, odpovím.“

„Hrozí tam zdravotnicím nebezpečí?“ V jejím hlase bylo znát zaváhání. Maggie napjatě čekala na odpověď, ale věděla, že ať už bude jakákoliv, její rozhodnutí to nezmění.

„Žádnou z vás neposíláme přímo do zákopů. Raněné k nám přivážejí nosiči, ale jisté nebezpečí existuje. Zbloudilý granát, úmyslný útok ze vzduchu – to vše může přinést oběti. Sestry už na frontě zahynuly. Může dojít k výbuchům v muničních skladech. Němcům je jedno, zda se v konvojích nacházejí zdravotnice. Když jede naše vozidlo, shazují na něj bomby a pálí z kulometů.“ Maggie přikývla a tiše se pro sebe usmála. Už dávno přijala fakt, že tato služba nebude bez rizika.

„Jak se tam dobrovolnice dostanou?“ zeptala se jiná dívka.

„A jak to tam vypadá?“ přidala se její kamarádka.

„Dostat se na místo není snadné, i když zajišťujeme dopravu. Cesta je ale nebezpečná. Ne všechny z vás zvládnou stres a podmínky, které by dokázaly zlomit i ty nejsilnější. Budete bydlet v dřevěných barácích nebo stanech, bez pořádné kanalizace, bez koupelen. Budete muset přecházet rozblácená pole. Každý den vás čeká bahno, krev a strádání. Často nám chybí léky, někdy i jídlo.“

„Na tom nám nezáleží, pane,“ ozvala se Sadie. „Chceme hlavně pomáhat.“ Maggie souhlasně přikývla.

„To rád slyším,“ usmál se kapitán Morgan. „Přesně to jsem čekal. Nikoho nebudeme soudit, pokud se rozhodne zůstat doma. Ale potřebujeme vás. Kdo se hlásí?“

Vzhůru vyletěl les rukou, Maggie i Sadie mezi nimi.

„Výborně,“ přikývl spokojeně. „To nevidím často. Ale sestra Harrisová mi říkala, že jste houževnaté, a to je přesně to, co potřebujeme. Děkuji vám.“ Na chvíli se odmlčel, pak se zeptal: „Máte ještě nějaké otázky?“

Několik mladých žen se zeptalo na podrobnosti – co si mají vzít s sebou, co mohou říct rodině a přátelům, zda budou moci psát domů. Kapitán Morgan jim trpělivě odpovídal, dokud sestra Harrisová nezvedla ruku a neoznámila, že to stačí.

„Každá z vás, která se rozhodne odjet, dostane informační leták, peníze na cestu a itinerář. Také vám poskytneme rady, co si vzít s sebou, co si budete moci koupit na místě a co ne.“ Sestra Harrisová se pokusila o úsměv. „A teď prosím nechte kapitána Morgana jít – je to zaneprázdněný muž.“

„Všem vám ještě jednou gratuluji,“ řekl kapitán a otočil se, aby si potřásl rukou se sestrou Harrisovou, než odešel z pódia.

„Všechny se dostavíte do mé kanceláře, kde budete zapsány na seznam dobrovolnic,“ oznámila sestra Harrisová s uspokojením v hlase. „Vaše rozkazy dorazí během týdne a mezitím máte tři dny volna, počínaje dnešní šestou hodinou večerní. A teď se můžete vydat na svá oddělení a zjistit, jaké to je dělat opravdovou ošetřovatelskou práci…“

„No páni,“ zašeptala Sadie, když odcházely. „Ta stará rašple se doopravdy umí usmát. Myslela jsem, že jí při tom praskne obličej.“

„Sadie!“ okřikla kamarádku Maggie a lehce ji šťouchla, ale přitom se smála.

„Slečno Gibbsová – nebo mám říkat sestřičko Gibbsová?“ ozval se hlas těsně za jejím levým ramenem.

Maggie se otočila a překvapeně se usmála, když spatřila kapitána Morgana, který k ní přistoupil. Nebyla si jistá, zda si ji bude pamatovat, natož aby ji oslovil přímo jménem. „Dobré ráno, pane. Nejsem skutečná zdravotní sestra. Potřebuji ještě pár let výcviku, než sitak budu moci říkat–ale přihlásila jsem se alespoň po dobu války, abych mohla být užitečná…“

„Až dorazíte na místo, zjistíte, že budete dělat stejnou práci jako zkušené sestry dřív, než se nadějete,“ řekl. „Vím, že vás házíme rovnou do vody, ale nemůžeme jinak. Zoufale potřebujeme zdravotnice i ošetřovatelky. Mnoho dívek odjíždí s nadšením, ale náročné podmínky, strašlivé věci, které tam vidí, a neustálý hluk kanonády je zlomí. Některé vydrží jen pár týdnů.“ Jeho výraz zvážněl, jako by chtěl, aby si plně uvědomily, co je čeká.

„Jsme z východního Londýna,“ ozvala se hrdě Sadie.

„Nás jen tak něco nerozhází, pane. Jestli nás nezlomila dračice vrchní sestra, tak nás nezlomí ani zatracení Němci.“

„Sadie má pravdu,“ řekla Maggie a usmála se na ni.

„Peklo už jsme viděly – a plivly jsme mu do tváře. Pane.“

„Až mi to samé řeknete za dva měsíce, potom vám uvěřím,“ odvětil s pobaveným úsměvem. Pak změnil téma:

„Před pár dny jsem viděl vaši přítelkyni slečnu Stockbridgeovou. Její otec mi dovolil vzít ji na čaj a říkala, že mi napíše…“

Maggie to překvapilo. Sotva ho znala a měla za to, že pro Becky to platí stejně. Ale očividně se jejich přátelství vyvinulo, když ho pozvali k nim domů. Přemýšlela, proč jí Becky o té schůzce nenapsala. Když Maggie pracovala v obchodním domě Harpers, byly nejlepší kamarádky, ale možná si Becky mezitím našla jiné přátele. Ta myšlenka ji trochu zarmoutila, a tak se rozhodla poslat Becky pohlednici a počkat, jestli odpoví.

„Má se Becky dobře?“ zeptala se. Přátelé z Harpers se jí zdáli vzdálení, ale často na ně myslela. Obchodní dům a její život tam pro ni stále hodně znamenaly, i když by za nic na světě neměnila to, co prožila tady. „Těším se, až ji zase uvidím.“

„Jsem si jistý, že vás také ráda uvidí,“ odpověděl kapitán Morgan. „Nebudu vás už zdržovat – ale možná se znovu setkáme, až dorazíme na místo…“

Sadie s Maggie zamířily na svá oddělení a Sadie na kamarádku šibalsky zamrkala. „Docela fešák, znáš se s ním nějak víc?“

„Viděla jsem ho předtím jen jednou. Měl podobný proslov na kurzech první pomoci – a ten večer nám hodně pomohl,“ odpověděla Maggie. „Ale nepřátelíme se. Myslím, že se mu líbí moje kamarádka Becky, ale je na něj ještě moc mladá a její otec ji stejně ještě dlouho nepustí pod čepec.“ Posmutněle se usmála. „Já přítele mám. Jak už jsem ti říkala, můj Tim slouží v Královském leteckém sboru. Poslali ho na základnu ve Francii a neviděla jsem ho od chvíle, kdy mi dal prstýnek – nosím ho na stužce pod uniformou. Ale píše mi pohledy, kdykoli může, a vím, že brzy dostane volno. Jen doufám, že mu vyjde zrovna v době, kdy budu v Londýně na návštěvě u kamarádek…“

„To má někdo štěstí,“ povzdechla si Sadie. „Můžeme jet do Londýna vlakem spolu. Nemůžu se dočkat, až se vrátím domů za rodinou.“ Rozzářila se hrdostí. „Budou štěstím bez sebe, že jsem prošla zkouškami.“

Maggie přikývla. „Já rodinu nemám, ale Beth je pro mě jako sestra.“ Její rodiče už byli po smrti a vzpomínky na ně stále bolely, i když od té doby uplynulo už dost času.

*** 

„Ach, Maggie, zlatíčko,“ zvolala Beth a pevně ji objala, když ve čtvrtek pozdě večer vešla do domu s kufrem v ruce.

„Jsem tak ráda, že jsi doma. Měla jsem o tebe starost, protože jsi nenapsala…“

„Já vím, omlouvám se,“ odpověděla Maggie. „Napsala jsem ti tři dopisy, ale měla jsem možnost je odeslat až předevčírem, takže ti dorazí, zatímco budu v Londýně – nebo až zase odjedu.“

„Bylo to hodně náročné?“ zeptala se Beth a Maggie přikývla.

„Posledních pár týdnů bylo šílených. Sestra Harrisová byla hotová fúrie. Držela nás v zápřahu od rána do večera a po službě jsme se musely učit, abychom zvládly zkoušky. Ani Sadie, ani já jsme si nebyly jisté, jestli projdeme, takže jsme nikam nechodily, ani na procházku po pobřeží, ani na poštu poslat dopisy. Když jsme skončily směnu, chtěly jsme jen spát.“

„To zní hrozně, Maggie,“ povzdechla si Beth. „Proč ses do toho vůbec pustila? Všichni tě v Harpers postrádáme…“

„A já vás taky – ale stojí to za to, Beth. Potkala jsem skvělé lidi a moc se těším na to, co mě čeká dál.“

Beth přimhouřila oči. „Neříkej mi, že se chystáš na frontu?“

Maggie uhnula pohledem. „Moc o tom nemáme mluvit… ale asi můžu říct, že ano.“

„Maggie! Proč ses, proboha, přihlásila?“ Beth vypadala rozrušeně, snad i rozzlobeně.

„Protože mě tam budou potřebovat,“ odvětila Maggie pevně a snažila se pochopit Bethiny obavy. „Jsou tam stovky, tisíce raněných, našich, Francouzů i dalších, Beth. Sestry tam pracují do úmoru, některé se zhroutí psychicky i fyzicky. Potřebují pomoc – a mezi těmi raněnými mohou být i naši. Třeba Stanley, který pomáhal Fredovi, nebo Marionin snoubenec… nebo Tim… nebo Rachelin manžel.“ Rty se jí lehce zachvěly. „Chtěla bych, aby se o Tima někdo postaral, kdyby se mu něco stalo.“

Tim byl Fredův mladší syn, Bethin švagr a Maggiin snoubenec, a všichni ho měli rádi.

„Vím, jak moc ho máš ráda,“ řekla Beth tiše a skousla si ret. „Mohl by to být i můj Jack, kdyby ho po útoku na jeho loď převezli do polní nemocnice. Jsem hloupá, že tě přemlouvám, ale mám o tebe starost.“

„Já vím,“ odpověděla Maggie. „Kdybych ještě měla rodinu, moje matka nebo sestra by možná říkaly to samé co ty, Beth. Ale nemám, a proto jsem ráda, že mám tebe, Tima a Freda.“

„Fred dnes ráno dostal dopis,“ usmála se Beth. „Tim zítra na tři dny přijede domů, takže budete mít pár dní spolu.“

„To je báječné!“ vyhrkla Maggie a vrhla se Beth kolem krku. Překvapení a radost, že Tima uvidí, ji zaplavily jako vlna. „Beth, tak moc se mi po tobě stýskalo. Ale prosím nestrachuj se o mě. Dělám to, co musím – a i když je to těžké, jsem za to ráda.“

„Já vím,“ řekla Beth a pevně ji objala. „Jsem tak ráda, že jsi tady. Musíš zajít za Sally. Možná přijde do Harpers ukázat i malou Jenny, je to nádherné děťátko.“

Maggie přikývla a letmo si Beth prohlédla. Nebylo na ní znát, že by čekala dítě, po němž tak toužila, a tak se o tom raději nezmínila. Beth o tom příliš nemluvila, ale Maggie si všimla, jak na Jenny hleděla při jejím křtu, a věděla, jak moc by si přála vlastního potomka.

„Očekáváte Jacka brzy doma?“ zeptala se, aby změnila téma.

„Myslím, že už by to nemělo trvat dlouho,“ odpověděla Beth s nadějí v hlase. Její manžel Jack se přidal k obchodnímu námořnictvu, když bylo jasné, že se Anglie válce nevyhne. Věděl, že tam bude nejvíc užitečný. „Před týdnem mi přišel telegram z Ameriky, kde jeho loď kotvila kvůli naložení důležitého nákladu. Napsal jen: ‚Brzy, má lásko. Jack.‘ Myslím, že to znamená, že až loď dorazí do přístavu, dostane volno.“

„Věřím, že ano,“ řekla Maggie a znovu ji objala. „Zítra se zastavím v Harpers a se všemi se pozdravím.“

*** 

V obchodním domě Harpers Maggie obešla jednotlivá oddělení, aby všechny pozdravila, a nakonec se zastavila do toho, které stále považovala za své. Beth právě obsluhovala zákazníka, který si prohlížel koženou brašnu, a nová učednice – tuhle dívku Maggie neznala – pečlivě balila stříbrný šperk. Marion Kayeová právě prodala dva šátky a byla první, kdo dokončil svou práci. Maggie k ní zamířila a dala se s ní do řeči.

Marion jí několikrát napsala, takže byly během Maggiina zdravotnického výcviku v kontaktu. Do Harpers nastoupila pár měsíců předtím, než Maggie odešla k dobrovolnickému sboru. Byla to milá dívka, pocházela z velké rodiny a měla přítele, kterého nade vše milovala.

„Jak se daří Reggiemu?“ zeptala se Maggie. Marionin přítel Reggie byl v také armádě, ale zatím stále jen procházel výcvikem a nebyl vyslán na kontinent.

Marion se rozzářila. „Minulý víkend měl volno a konečně dostal celou uniformu, což mu udělalo velkou radost,“ řekla. „Myslí si, že už brzy odjedou, ale říkal, že by měl dostat dva týdny volna předtím, než vyrazí, takže přijede domů.“

„To je skvělé,“ usmála se Maggie upřímně. „Celé dva týdny – nebudeš vědět, co s tím časem…“

„Ale budu,“ opáčila Marion s úsměvem. „Požádala jsem si o volno, abychom mohli být spolu.“

„To ti vůbec nezazlívám,“ přikývla Maggie soucitně.

„Užijte si to, dokud můžete.“

„To máme v plánu,“ řekla Marion, ale její úsměv mírně pohasl. „Nevíme, kdy ho zase pustí domů.“

Maggie pochopila, co tím naznačuje. Reggie mohl být poslán na frontu a jako každý voják se mohl kdykoliv stát obětí války. Možná to budou jejich poslední společné chvíle. Jemně jí stiskla ruku, ale v tu chvíli přišla zákaznice, a tak Maggie ustoupila stranou a chvíli sledovala, jak prodavačky kmitají.

Její kamarádka Becky právě předváděla zákaznici klobouky a nová dívka jí pomáhala. Maggie spokojeně přikývla – Becky svou zákaznici brzy přesvědčila ke koupi hned tří klobouků. Nechala učednici Shirley, aby je pečlivě zabalila, zatímco sama se postarala o platbu a vrátila zákaznici drobné.

Jako zázrakem se oddělení najednou vyprázdnilo a Maggie využila chvíle, aby s děvčaty prohodila pár slov. Bylo zřejmé, že si Beth se Shirley rozumí, a Maggie na okamžik pocítila žárlivé bodnutí. Postrádala blízkost, kterou kdysi s Becky sdílela, ale pak k ní její kamarádka zvedla oči a přátelsky se zeptala: „Přijdeš k nám dnes večer na večeři, viď? Už jsme tě neviděli celé věky a vím, že Minnie i táta tě taky rádi uvidí.“

„Myslím, že dnes odpoledne dorazí Tim…“

„Tak ho přeci vezmi s sebou,“ nedala se odbýt Becky.

„Prosím, řekni, že přijdete.“

„Tak dobrá, přijdeme, ale nemůžeme se zdržet dlouho,“ slíbila. Pak ještě zamávala Marion na rozloučenou a zamířila do kanceláře v horním patře a po cestě se ještě na chvíli zapovídala s Rachel.

„Á, to jste vy, slečno Gibbsová. Paní Harperová vás očekává,“ řekla Sallyina sekretářka Ruth Canningová a vstala, aby jí otevřela dveře.

Maggie se na ni vděčně usmála a poděkovala jí. Sally seděla za psacím stolem a vedle ní stála dětská postýlka. Občas si brala dcerku s sebou do práce, místo aby ji nechávala doma s chůvou, a teď vstala a radostně Maggie objala. Přátelily se už od prvního dne, kdy se obě ucházely o práci v Harpers, a i když byla nyní Sally manželkou majitele, k Maggie se stále chovala stejně vřele jako vždycky.

„Věděla jsem, že obcházíš obchod, a řekla jsem Ruth, ať tě pošle rovnou za mnou,“ usmála se Sally. „Tak ráda tě vidím, Maggie. Moc se mi po tobě stýskalo. Muselo to být strašně náročné, viď?“

„Ano, to tedy bylo,“ přikývla Maggie, „ale mám tu práci ráda. Vím, že je to správné rozhodnutí a beru to jako poslání.“ Veškerá formálnost, která obvykle panovala v pracovním prostředí, zmizela. Byly znovu jen dvě mladé ženy, spojené přátelstvím a nenávistí k válce.

Sally se na ni úzkostlivě zahleděla. „Doufám, že na nás nezapomeneš a nestane se z tebe zdravotní sestra i potom, co tahle příšerná válka skončí?“

„Ne, to si nemyslím. Jen málokterá z nás bude moci pokračovat, v době míru nebude tolik dobrovolnic potřeba,“ odpověděla Maggie s úsměvem a zhluboka se nadechla. „Chyběla mi ta vůně Harpers – parfém, kůže a hedvábí. Celou dobu jsem byla obklopená jen zápachem karbolu a dezinfekce.“ Zasmála se. „Někdy si říkám, jestli jsem nebyla blázen, že jsem tohle všechno opustila, Sally.“

„Beth si myslí, že ano. Pečuje o tebe jako kvočna o kuřata,“ řekla Sally s pobaveným zábleskem v očích. „Vím, že i Rachel o tebe má velkou starost. Ale musí to být i vzrušující. Kdybych byla svobodná, možná bych udělala totéž co ty.“

„Jsi přesně ten typ, jaký bychom tam potřebovali,“ řekla Maggie vážně. „Ze sta dívek, které s námi začínaly, to dvě třetiny vzdaly – ale ty, co zbyly, jsou tvrdé. Sadie si myslí, že to nejhorší už máme za sebou, jelikož jsme přežily sestru Harrisovou, ale podle mě to bude v polních nemocnicích mnohem horší…“ Po těle jí přeběhl mráz, protože věděla, že tam ji čeká úplně jiný svět.

Sally na ni šokovaně zírala. „Ty jedeš na frontu? Vždyť je to tak nebezpečné!“

„Možná trochu. Ale žádná z nás o tom takhle nepřemýšlí,“ řekla Maggie. „Víme jen, že jsme tam potřeba, a tím je to dané. Muži tam čelí strašlivému nebezpečí a jejich životní podmínky jsou hrozné. Potřebují jakoukoliv pomoc, kterou jim můžeme poskytnout.“

„To ano, musí to být pro ně strašné – a pro sestry a doktory taky,“ přikývla Sally. „Ben mi nedávno říkal, že situace v nemocnicích je katastrofální. Postupně se to zlepšuje, ale připrav se na drsné podmínky, Maggie. Vojáci i sestry se musí koupat v obrovských vinařských kádích, které používají Francouzi. Samozřejmě odděleně, ale sanitární zařízení je primitivní a toalety… Pokud budete mít štěstí, budou to jen prkna položená nad jámou.“

„Ano, už nám řekli, že v hotelu Ritz rozhodně bydlet nebudeme,“ zasmála se Maggie. „Počítám s tím, že podmínky budou dost spartánské, Sally, většinu času budeme spát ve stanech. To mě ale netrápí – mnohem víc mě děsí, jestli nám začnou docházet léky pro pacienty.“

„To je jedna z věcí, se kterými má Ben pomáhat,“ řekla Sally. „Jeho úkolem je zajišťovat zásoby a dostat je tam, kde jsou potřeba – a také zjistit, čeho je největší nedostatek. Takže pokud to jen trochu půjde, dej mi vědět, co potřebujete, a já předám Benovi seznam.“

„Na těch našich speciálních pohlednicích smíme napsat jen určité věci,“ odpověděla Maggie, „ale mohly bychom si vymyslet kód. Když napíšu, že je všechno skvělé, budeš vědět, že je to naprostá katastrofa. A když zmíním, že je tu spousta čerstvého vzduchu, znamená to, že potřebujeme úplně všechno, co se dá sehnat.“

„To je chytré,“ uznala Sally. „Nepřítel se z toho nic nedozví, ale Ben bude vědět, že jste v úzkých. Jen nám nebudeš moct napsat, kde přesně jsi.“

„Ne, ale ono to bude všude víceméně stejné,“ pousmála se Maggie trochu nejistě. „Je to vzrušující a zároveň trochu děsivé, ale už se nemůžu dočkat, až tam budu a udělám, co bude v mých silách.“

„Určitě si povedeš skvěle. Jsem na tebe pyšná,“ usmála se Sally a zvedla Jenny z postýlky. Holčička se zrovna probudila a mávala malými pěstičkami. „Chceš si ji pochovat?“

„Jen na chvilku,“ odpověděla Maggie a s úsměvem si ji vzala do náručí. „Je nádherná, Sally, a pokaždé, když ji vidím, je zase o kus větší.“

„Roste jako z vody,“ přikývla Sally a něžně se na dcerku podívala. „Za nic na světě bych ji neopustila. Budeš mít čas zastavit se i k nám domů?“

„Becky mě dnes pozvala na večeři,“ řekla Maggie. „Zítra možná bude chtít Tim někam vyrazit, ale určitě se za tebou ještě stavím, jakmile budu mít volnou chvíli.“

Sally objednala kávu a sušenky a Maggie se v její kanceláři nakonec zdržela téměř hodinu, než se rozloučila. Potřebovala si nakoupit pár věcí, které jí doporučili: teplý plášť na chladné večery, mýdla a žínky, zásobu punčoch, náhradní pevné boty do bláta, kosmetiku, teplé spodní prádlo, psací potřeby, inkoust a pár plechovek ovocných bonbónů a mentolek spolu se sušenkami. Věděla, že jakmile se dostane do Francie nebo Belgie k frontě, bude nemožné tyto věci sehnat.

„Vezměte si s sebou pár cigaret, i když samy nekouříte, vojáci vám za ně budou vděční,“ doporučila jim sestra. „A taky oblíbenou knihu – něco, co můžete číst pořád dokola, nebo takovou, kterou pak předáte dál. Tam venku si musíme všechno půjčovat a sdílet, sestry. Je dobré mít u sebe pár věcí navíc, které mohou pomoci i ostatním.“

Maggie se pro sebe usmála. Občas cítila lehkou nervozitu z toho, co přijde, ale celkově byla plná očekávání. Čekalo ji dobrodružství!

*** 

Když se Maggie toho odpoledne vrátila ověšená balíčky domů, Tim už na ni čekal. Sotva ho spatřila, upustila nákup, rozběhla se k němu a vrhla se mu do náruče. Pevně ho objala, vroucně ho políbila a po tvářích se jí kutálely slzy. Drželi se tak pevně, jako by v náručí svírali celý svůj svět.

„Nemohl jsem uvěřit svému štěstí, když mě poslali domů s transportní lodí pro nový letoun,“ řekl Tim. „Myslel jsem, že za tebou budu muset zajet na pár hodin do výcvikové nemocnice, ale ty jsi tady…“

„Mám volno před naloděním,“ odpověděla Maggie.

„Netuším, kam mě pošlou, ale možná budeme mít štěstí a budeme blízko sebe.“

„Naše základna je jen pět mil od nejbližší polní nemocnice,“ usmál se Tim. „Nevěřím, že bychom měli takovou kliku, ale mám pár známých, kteří by mohli zjistit, kde přesně budeš. Podél fronty je spousta polních nemocnic. A až dostanu volno, můžu za tebou přijet na motorce. Složili jsme se na ni s klukama – střídáme se, abychom se všichni dostali aspoň na chvíli do nejbližší vesnice nebo města a užili si trochu volna.“

„Bylo by úžasné, kdybychom byli blízko sebe,“ přisvědčila Maggie s nadějí v hlase. „Můžeš mi říct, v jaké oblasti jste?“

„To nemůžu,“ zavrtěl hlavou Tim. „Ale jsme ve Francii a každý den létáme nad hranicí s Belgií.“

Maggie se rozzářila. „Nevím to jistě, ale někdo mi naznačil, že budeme poblíž francouzské hranice. Vím, že to může znamenat stovky mil, ale třeba budeme mít štěstí.“ Tim ji pohladil po tváři a pak se k ní sklonil a jemně ji políbil. „Teď si musíme užít tohle volno, zlato, a pak už to necháme osudu, jestli se tam někde potkáme.“

„Ach, Time,“ vydechla. „Miluji tě…“

Když ji znovu vášnivě políbil, na okamžik zalitovala, že mu tehdy neřekla ano, když ji poprvé požádal o ruku. Bylo to po Minniině svatbě a zaskočilo ji to. V tu chvíli byla pohlcená vlastními plány a požádala ho, aby počkal – protože dobrovolnická služba nepřijímala vdané ženy. Teď si říkala, jestli si ho neměla vzít a prostě to před všemi utajit. Mohli mít aspoň nějaký čas spolu jako manželé… A přesto věděla, že to bylo správné rozhodnutí. Jako vdaná žena by sloužit nemohla a Tim by si přál, aby zůstala doma v bezpečí. Jednou budou spolu, ale nejdřív museli přežít tuhle prokletou válku, která se zasekla v zákopech, kde se bojovalo každý den, ale skutečný pokrok byl mizivý.

„Taky tě miluju, Maggie,“ řekl Tim tiše. „Dávej na sebe pozor, lásko – nehlas se na službu přímo u fronty a mysli na mě.“

„Budu na tebe myslet každý den,“ slíbila mu. „A ty se mi musíš vrátit zpátky domů, Time. Nebo uvidíš,“ dodala s úsměvem.

Kapitola 3 

Děťátko spalo v postýlce, tvářičku mělo klidnou a lehce narůžovělou, a Sally se sama sobě v duchu smála. Měla milujícího manžela, který byl často v Londýně, a měla by být za to, co má, vděčná. Přesto se cítila provinile už jen při pomyšlení, že by se jí líbilo Maggie následovat.

Kdyby potřebovala zaplnit volnou chvíli, mohla by se přidat k nějaké dobrovolnické skupině – ale rozhodně ne k žádnému šicímu nebo pletařskému kroužku. Nedovedla si představit nic nudnějšího.

Když vyšla z lékárny s plným košíkem, málem vrazila do ženy, která vcházela dovnitř.

*** 