Johana Kral 

Druhá šance 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Johana Kral, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2515-5 (epub) 

ISBN 978-80-279-2516-2 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

BÁRA 

1 

„Ty někam jdeš?“ zeptala jsem se a úzkost v hlase jsem nedokázala potlačit. Do háje! Co se děje? Chovám se jako husa. Zabořila jsem ruce do kapes, aby nebylo vidět, jak se mi třesou prsty, a sledovala, jak si Marek roztírá po tvářích kolínskou.

„Do práce, jestli dovolíš,“ odsekl, ani se na mě nepodíval. Tohle jeho gesto začínalo být typické, poslední dobou jsem mívala pocit, že mě snad ani nevnímá, že jsem neviditelná, nejspíš jsem pro něho přestala existovat.

„Netušila jsem, že máš dneska službu,“ ušklíbla jsem se a předstírala, že je mi všechno fuk. Věděla jsem, jak Marek nesnáší hádky. Kdysi se jim vyhýbal tím, že momenty, kdy jsem mu něco vyčítala, obracel v žert nebo mě rovnou zlechtal po celém těle, abych se místo dohadování začala smát. No jo! Tyhle časy jsou dávno pryč. Momentálně ho ani nenapadne vtipkovat, natož aby se na mě vrhal, snažil se nasoukat mi prsty pod mikinu a přejet po žebrech. Nechtěla jsem vyvolat scénu, ale zároveň jsem cítila, že mi smutek stahuje vnitřnosti. Jestli začnu brečet, podělám to.

„Arnošt musel na akutní operaci slepáku. To se dá teda pochopit, ne? A naše cestující nezajímá, že má vykuchaný břicho, takže nemůže letět. Nebo by sis představovala, že dnešní linku prostě zrušíme?“

Neodpovídala jsem. Bylo mi jasné, že stejně žádnou reakci nečeká, že jedovaté otázky hází jen tak do vzduchu, aby mi zavřel pusu. Opírala jsem se o stěnu koupelny a pozorovala svoje špičky v tlustých fialových ponožkách. Proboha, co se to s námi stalo? Chováme se blbě. Oba.

Marek, jako by vycítil moje rozpoložení, zmírnil.

„Promiň, Báro, nejspíš jsem ti zapomněl říct, že mám pohotovost. Nezlob se, že jsem tak vystartoval,“ dodal smířlivě, ale neobjal mě, nestiskl v náručí, jak to dělával dřív, jen se usmál, možná provinile nebo povzbudivě, a protáhl se kolem, pak zamířil do ložnice.

Chvíli jsem zůstala v koupelně. Potřebovala jsem rozdýchat nepříjemný rozhovor. Dobrá. Oba jsme reagovali podrážděně, stačí napočítat do deseti, uklidnit rozbouřené pocity a hlavně nepřemýšlet o slovech, větách, tónu řeči, nehledat skrytý podtext. Nejlíp udělám, když na všechno zapomenu, uvařím si čaj a zalezu s knížkou do postele.

„Já se loučím a ty už se nemrač, nesluší ti to,“ nahlédl do kuchyně ve chvíli, kdy voda v konvici začala vřít.

Zalila jsem drcené listy meduňky a vyšla do předsíně, kde se Marek obouval.

„Kam dneska letíš?“

„Dubaj, skvělá, sladká Dubaj. Vracím se zítra odpoledne. Hezky se vyspi a neponocuj, ať tě ráno nebolí hlava. Víš, že pondělky špatně snášíš.“

„I úterky stojí za houby,“ vzdychla jsem, „vlastně středy, čtvrtky a pátky taky.“

„Měla by sis vytvořit pozitivnější vztah ke svýmu zaměstnání,“ doporučil mi během zavazování bot.

„Já přece nejsem líná, ale pracovat pod Oskarem… je vyčerpávající, příšerný…, neumíš si představit, jak…“

„Vždycky budeš pod někým pracovat, to si uvědom, zlato, buď je to Oskar, Petr nebo Pavel, případně nevím kdo. Dokud si nezaložíš vlastní firmu, budeš se muset někomu podřizovat, takže by bylo načase udělat radikální řez, nebo si na tu skutečnost zvyknout.“

Marek si oblékl plášť, zkontroloval, jestli má klíče, mobil, identifikační kartu a peněženku, pak zasalutoval a odešel. A pusu mi nedal.

Vzdychla jsem. Tobě se to říká, lítáš po světě, obskakujou tě letušky, kafe ti nosí pod nos a cukrujou při každý příležitosti, jen aby sis jich všimnul. Jasně, máš zodpovědnost za spoustu lidí, ale všichni si tvojí práce váží a respektujou tě, dokonce ti pořád ještě dovolenkáři připitoměle tleskají, když vyšvihneš super přistání. Mě Oskar nepochválí, i kdybych se rozkrájela na pidikousíčky, a kafe si musím uvařit sama. Vlastně to je nejmenší křivda. Kdybych měla klid, mohla se nadechnout, naservírovala bych ho s radostí pro celý oddělení. Odlepila jsem se od stěny a rozhodla se, že si nedělní večer nenechám proklouznout mezi prsty. Napustím si horkou vanu, namažu se úchvatným tělovým olejem, který přivezl Marek z Bejrútu, budu číst nebo relaxovat a v žádném případě nebudu počítat, kolik hodin zbývá do chvíle, než zazvoní budík, než opustím byt, než vejdu do kanceláře… Otřásla jsem se. Brrr.

Cestou do koupelny jsem zkontrolovala automaticky Jáchymův pokoj. Prázdný. Zase někde lítá, neučí se, měla bych s ním promluvit. Zítra.

Večer jsem ležela v posteli a četla, když se ozvalo harašení klíče, pak kroky. Zaváhala jsem, jestli mám vstát a synovi vynadat, ale nakonec jsem se rozhodla, že lepší bude počkat na ráno.

„Měli bychom si promluvit,“ utrousila jsem, když se objevila Jáchymova střapatá hlava s rozespalým výrazem v kuchyni.

„Doufám, že ne teď,“ podíval se na mě kalnýma očima.

„Ne,“ postavila jsem před něj hrnek čaje a sama dopila zbytek kafe. Žaludek jsem měla stažený a nebyla jsem schopná vpravit do sebe ani kousek čehokoliv.

„Odpoledne se tomu nevyhneš,“ řekla jsem a odešla do koupelny. Nechtěla jsem si ani představovat, co včera večer vyváděl.

Obličej jsem si pro jistotu znovu opláchla studenou vodou a zadoufala, že mě chlad vzpruží, ale marně. Kéž by dneska Oskar nepřišel! Nemusí se mu stát žádná katastrofa, ale střevní chřipka nebo vyvrtnutý kotník by se celkem hodily.

Mohla bych zkusit vyrobit vúdú panenku, pojmenovat ji Oskar a trochu ji přiškrtit nebo jinak potrápit. Ať si uvědomí, parchant, že se má chovat slušně.

Začala jsem se líčit. Nakonec, když jsem se podívala do zrcadla, jsem byla s výsledkem docela spokojená. Moji domněnku potvrdil i Jáchym.

„Sluší ti to, mami,“ řekl, když jsem si v kuchyni ukládala do kabelky jablko. V poledne si snad skočím do bistra na rychlý oběd.

„Zbytečně se snažíš! Rozhovor stejně platí,“ shrnula jsem stručně a bez dalších řečí opustila bezpečí domova.

2 

„Zasraný pondělí, co, Baruš?“ hlásila Nina, jakmile jsem se objevila v kanceláři, ale jinak se vůbec nevzrušovala, klidně seděla za stolem a v malém zrcátku si zblízka prohlížela pupínek na bradě.

„To teda je,“ ozvala se Kristýna, ani nezvedla hlavu ze stolu. Ležela na levé tváři, zavřené oči, ruce jí bezvládně visely k zemi. Nejspíš propařila víkend.

Tadeáš s hipsterským plnovousem a sluchátky na uších zvedl ruku na pozdrav a dál zíral na monitor. Vůbec jsem nepochybovala o tom, že se už ponořil do práce. Jako kreativec byl vždycky perfektní, jen ho člověk musel nechat, aby pracoval po svém. Místo u stolu v rohu zůstávalo zatím volné. Dredatý Benjamin evidentně ještě nedorazil.

„Za dvacet minut uděláme poradu, zavolejte někdo Benovi a zjistěte, kde se courá. Musíme si rozdělit úkoly, takže je potřeba, aby tu byl. A ty se tu neválej a rychle se prober,“ poslední pokyn jsem věnovala Kristýně.

Přestože to tak na první pohled nevypadalo, měla jsem svůj tým upřímně ráda. Čtveřice třicátníků sice žila naprosto jinak než já, bezstarostně a nevázaně, ale byla tím posledním, co mě v reklamě kromě slušného výdělku drželo. Potěšení z práce dávno vyprchalo, v průběhu let jsem ztratila smysl svého počínání, nepřinášelo mi žádné uspokojení ani radost. A ke všemu ta Oskarova příšerně nabubřelá povaha! Návaly vzteku, po kterých přicházelo okamžité uklidnění. Hranice mezi oběma extrémními stavy byla tak tenká, že plynule kolísal ze stavu bezbřehé naštvanosti do absolutního klidu a lidi bez dlouhodobějšího tréninku, kteří se ocitli v jeho okolí, stěží rozlišovali změny situace. Spolupracovala jsem s ním dvanáct let a dokonale jsem uměla číst v jeho tváři i gestech. Stačil letmý pohled, abych věděla, jak mám s Oskarem mluvit, ale i tak mě dokázaly jeho nečekané výlevy překvapit. Obzvláště v poslední době mě jeho výkyvy čím dál víc vyváděly z míry. Jasně jsem si uvědomovala, že už nechci vstřebávat turbulence urážek a pochval. Pravdou bylo, že Oskar uměl ocenit odvedenou práci a nikdo si nemohl stěžovat, když rozděloval bonusy.

Spolupráce s Oskarem připomínala jízdu na horské dráze a já stále intenzivněji cítila, že na podobně adrenalinový sport nemám energii. Momentálně jsem proletěla open space a zapadla za skleněnou zástěnu, kde jsem měla svoje pracovní místo. Z recepce jsem přinesla hromádku pošty, nabídky kancelářského materiálu a letáky, bylo třeba všechno roztřídit, přečíst nahromaděné e-maily, ale především jsem se potřebovala připravit na setkání, které jsem právě svolala. V pátek moje skupina dokončila obří zakázku pro největšího klienta, takže obchod s přeslazenou limonádou bude zase vesele vzkvétat.

„Ben s Ninou vytvoří sérii návrhů pro billboardovou kampaň, Tadeáš zpracuje grafickou stránku a Kristýna udělá dokumentaci. Jsou jasný jednotlivý kroky?“ zeptala jsem se po dvouhodinové diskuzi, abych shrnula úkoly pro následující dny.

Všichni přikývli a začali se zvedat, aby se přesunuli od oválného konferenčního stolu na svoje pracovní místa. Vtom se rozletěly dveře. Oskar.

„Můžeš?“ zasyčel směrem ke mně, ale bylo jasné, že otázka je řečnická, protože prostě musím. A pozvání na přátelský pokec to určitě není.

„Stalo se něco?“ Zavřela jsem dveře a ze všech sil se snažila zachovat klid. Neměla jsem náladu na pondělní hádku.

„Jak dlouho tu pracuješ?“

„Přece víš – dvanáct let,“ nadechla jsem se a odmítala se zeptat, proč mi položil pitomou otázku. Dobře jsem ho znala a věděla, že nic neříká náhodou. Odpověď se jistě brzy dozvím.

„V tom případě jistě víš, jak má vypadat závěrečná zpráva pro klienta,“ ucedil mezi zaťatými zuby a jeho obličej začal připomínat rajče.

„Samozřejmě.“

„Tak proč to, kurva, neděláš?“ Už jsem se neudržela.

„Buď tak laskav a jasně řekni, co se stalo. Nebaví mě hledat tvoje sdělení mezi řádky.“

„Co se stalo? Vážně nevíš, co se stalo?“ začal mě parodovat. „Tak já ti to povím. Stalo se to, že tvoji lidi totálně odflákli práci, co měli udělat. To, co jste odeslali v pátek, je úplně na hovno. Největší klient, jakýho jsme si mohli přát a jakej nám dal důvěru, se na nás nejspíš příště vybodne, protože si nedokážeš ohlídat, aby to, co považuješ za hotový, skutečně hotový bylo.“

Oskar soptil a od úst mu odletovaly nejen nadávky, ale i drobné kapičky slin.

Horečně jsem přemýšlela. Ano. Vybavila jsem si páteční dopoledne. Na uzavření limonádové kampaně zbýval podle smlouvy ještě skoro týden, ale Oskar ráno přiletěl s novinkou, že když všechno do pěti odešleme, získá agentura extra bonus. Nejspíš se jednalo o balík, protože celé odpoledne vbíhal do velké kanceláře a znovu a znovu se ujišťoval, jestli mají hotovo. Ano, za výsledek týmu jsem odpovědná, ale klidně se mohlo stát, že v chaosu, který Oskar způsobil, jsem mohla na něco zapomenout. Ovšem obvinění, že moje skupina odevzdala nekvalitní zakázku, se mě dotklo.

„Přestaň řvát a přesně řekni, co jsme udělali špatně,“ vyštěkla jsem, protože jsem měla právě dost vulgarit, kterými mě zasypával.

„To vím naprosto přesně,“ vřískl, jako by na tenhle okamžik celou dobu čekal, a hodil přede mě papír, který do té doby držel za zády. „Tyhle údaje v dokumentaci chybí, takže prioritou je, abys všechno dala do pořádku. Okamžitě. Slyšíš? Okamžitě!“

I zběžným pohledem jsem zaznamenala několik popsaných řádek před svýma očima. Tak fajn, zřejmě jsem něco přehlédla v papírech, ale cítila jsem, že se jednak musím postavit za svůj tým, který odvedl dobrou práci, a zároveň napravit svoje pochybení.

„Dobře, možná jsem skutečně něco opomněla, ale kdybych měla dostatek času, kdyby se dodržel termín, co jsi původně stanovil, jistě bych ohlídala, aby…“

„Kdyby byly v prdeli ryby!“ nenechal mě dokončit vysvětlení. „Chci nápravu a hned!“

„Jasně, zavolám tam a…“

„Nezavoláš! Ty zvedneš ten svůj línej zadek a osobně dojedeš do tý zasraný firmy, omluvíš se a na místě doplníš tohle všechno,“ znovu chňapl po papíru a zatřepal jím, aby dal důraz svým slovům. „Kdyby se to dozvěděl Rudolf, rozcupuje tě na kaši.“

Rudolf byl druhým majitelem společnosti. Nedá se tvrdit, že by jednal v rukavičkách, ale oproti Oskarovi aspoň nemluvil sprostě a zachovával jistou úroveň. Bohužel, zajišťoval spíš styk s klienty v terénu, do agentury chodil méně často než Oskar.

Nedokázala jsem oponovat. Po mnoha soubojích a slovních přestřelkách, které jsem s Oskarem za všechny roky na své pozici svedla, mě přepadla nechuť jakkoli diskutovat. Nehledě na fakt, že dneska vlastně měl pravdu, i když ji mohl říct jinak. Beze slova jsem vyškubla papír se soupisem nedostatků z jeho ruky a měla se k odchodu.

„Vezmi si auto, ať jsi v tom Hloubětíně co nejdřív. A nezapomeň tlumočit naši pokornou omluvu,“ volal za mnou.

Byla jsem definitivně rozhodnutá, že dneska večer zkusím na internetu vyhledat, jak se ty propichovací panenky vyrábějí. Ani jsem se neotočila, jen jsem přikývla a doufala, že Oskarův řev nebyl slyšet přes zavřené dveře.

V kanceláři hrálo rádio. Tadeáš měl sluchátka na uších a zíral do počítače, Ben s Ninou s hlavami u sebe řešili nějaký dokument, ale dost možná si spolu špitali, Kristýna přerovnávala nákresy v modrém šanonu. Když viděla, že jsem zapadla ke stolu, vydala se za mnou.

„Tomu kokotovi zase ruplo v hlavě? Proč na tebe vřískal?“

„V pátek jsme nedodali kompletní dokumentaci, musím ji doplnit,“ řekla jsem neutrálně a začala jsem hledat složku s názvem LIMONÁDA. Už jsem měla jistotu – slyšeli nás. Teda Oskara.

„Pomůžu ti, chceš?“ nabídla se Kristýna. Bylo fajn cítit oporu.

Za dvacet minut jsem vyrážela do Hloubětína, abych zachránila limonádovou kampaň. Ještě aby tak všichni začali pít obyčejnou vodu místo přeslazených patoků plných éček. Bez problémů jsem se dostala k inženýru Suchému, který zakázku naší agentuře před několika týdny zadával a dnes ráno s největší pravděpodobností reklamoval.

„Nezlobte se na mě,“ vysvětloval přátelsky, „jen jsem požádal vaše vedení, aby doplnilo některé údaje, stačilo zavolat nebo poslat e-mail, nemusela jste kvůli několika větám a číslům jezdit až sem.“

Omluvně jsem se usmála. „Víte, šéf si potrpí na maximální preciznost. Navíc jsem měla cestu kolem, jen jsem se u vás zastavila.“

Najednou jsem se cítila hloupě ze situace, do níž mě Oskar dostal. Ještě nepříjemnější by bylo, kdyby Suchý pochopil, v jakou bouři vyústil jeho požadavek, proto jsem se snažila celou záležitost odlehčit tvrzením, že jsem si udělala malou odbočku během pracovní cesty, a co nejrychleji zmizet.

Konečně jsem měla patálii za sebou. Byla skoro jedna hodina a já si uvědomila, že jsem od rána nic nejedla, a pokud rychle něco neseženu, nejspíš se ani do večera k jídlu nedostanu. Rozhlédla jsem se. Hurá. Na rohu ulice, kde jsem právě stála, přitáhla můj pohled cedule s nápisem bufet. Ale co, nejspíš to nebude žádná pecka, ale před smrtí hladem mě určitě zachrání. Hlavně se zbytečně nezdržovat a co nejrychleji se vrátit zpátky, ať nemá Oskar zase řeči!

Uvnitř bylo jako naschvál plno a fronta se vinula podél vitrín s chlebíčky, saláty, pomazánkami a ošatkami s pečivem jako barevný had. Postavila jsem se na konec a nervózně přešlápla. Nechám zabalit deset, ne raději dvanáct chlebíčků do krabice a vezmu je do práce, ať si všichni spraví náladu, napadlo mě a začala jsem vybírat očima. Dva lososové, dva sýrové, dva se šunkou – možná radši čtyři, dva… Průzkum vystaveného zboží mě tak zaměstnal, že jsem vrazila do béžového kabátu před sebou.

„Promiňte,“ řekla jsem automaticky, jakmile se dotyčný obrátil, aby se podíval na nemehlo, které ho dloublo pod žebra.

„Báro! Jsi to ty? Co tu děláš? Přišla jsi mlsat, nebo se ti nechce vařit večeře?“

„Arnošte,“ vydechla jsem zaskočeně, „už tě pustili?“

„Odkud? Já jsem neseděl! Nespletla sis mě s někým?“ smál se a sehnul se pro peněženku, která mi leknutím vypadla z ruky.

„Z nemocnice? Operovali ti přece… apendix.“

„Mně?“ vsunul mi peněženku zpátky do dlaně.

„O slepák jsem přišel někdy ve třetí třídě, tudíž se k tobě tahle informace dostala celkem se zpožděním.“

Zatmělo se mi před očima. „Takže ten let do Dubaje…“

„Tak to souhlasí, ráno jsem se vrátil,“ naposledy se usmál, ale už byl na řadě, takže se otočil a jeho další slova zanikla v šumu.

„No tak, paní, co si budete přát?“ zopakovala bůhví pokolikáté prodavačka.

„Pět koblih,“ řekla jsem jako ve snu, zaplatila, sebrala papírový sáček a vypadla ven. Když jsem míjela tramvajový ostrůvek, právě u něj zacinkala dvanáctka. Bezmyšlenkovitě jsem nastoupila a jako ve snu se vracela do kanceláře.

„Baruš, vybodni se na toho debila. Víš dobře, že takhle blbě kecá a pak zase obrátí,“ přisedla si ke mně Nina. Evidentně už s Kristýnou mluvila o té dopolední scéně.

„Přinesla jsem oběd,“ slyšela jsem odněkud z dálky svůj hlas a položila na stůl promaštěný sáček.

„Koblihy?“ Nina se tvářila nechápavě, ale pohled na mě ji očividně zneklidňoval. „Nevypadáš dobře, je ti něco? Nenapálila jsi někomu auto?“

Když jsem k ní zvedla překvapené oči, zeptala se pro jistotu, kde parkuju, aby mohla firemní vůz zkontrolovat. Chtěla předejít dalšímu Oskarovu výbuchu.

„Přijela jsem tramvají.“

„Tys zapomněla auto v Hloubětíně?“ vytřeštila Nina oči právě ve chvíli, kdy se u nás objevil Ben.

Věta, kterou zaslechl, ho pobavila. Už se nadechoval, zřejmě ho napadla vtipná poznámka, ale Nina ho zpražila pohledem. Neztratila duchapřítomnost a vzala celou situaci do vlastních rukou. Bena poslala pro ztracené auto, Kristýnu informovala o tom, že mi není dobře, takže pojedu domů, přivolala taxík a požádala řidiče, aby šéfovou, které je zle, dopravil až k domovním dveřím.

3 

„Zdar, máti, hlásím příchod,“ hlaholil ve dveřích Jáchym, „na vejprask se mám připravit hned, nebo se můžu ještě chvíli těšit?“

„Teď ne,“ radši jsem předstírala, že se nemůžu odtrhnout od časopisu, přestože barevné obrázky mi před očima splývaly v jednu pestrou skvrnu. Jáchymův nečekaný příchod mi přerušil proud myšlenek. Snažila jsem se utlumit pocit zrady, který ve mně hlodal už několik dní, aniž bych měla důkaz. Teď jsem ho vlastně získala. Arnošt potvrdil nepříjemnou předtuchu, která mi seděla za krkem, a já nevěděla, co si s ní počít. Důkaz… důkaz čeho? Nedokázala jsem si odpovědět, neuměla jsem říct, co jsem zjistila. Přesně vím jen to, že Marek lže. Pokolikáté už? Přece sliboval, přísahal, že už má všechny úlety a drobné přešlapy, jak vždycky s úsměvem tvrdil, za sebou. Pokaždé jsem uvěřila, chtěla jsem věřit. Jak ale s dnešním zjištěním naložit? Možná bych měla…

„…vážně nechci rušit, ale myslel jsem, že bys to měla vědět,“ zaslechla jsem zbytek věty. Dveře se zavíraly.

„Co… cože?“ zvedla jsem překvapeně hlavu, protože mi došlo, že syn něco říkal.

„Zachovej klid, nic zásadního, jen že přijde babička.“

„Dneska?“ okamžitě se mi přitížilo, vlastně jsem se nacházela na pokraji zhroucení. Ne, že bych svoji matku nesnášela, ale náš vztah už léta balancoval na hraně, jen se zřítit do obří propasti. Přestože byla Helena vzdělaná a moderní dáma, na svůj věk vitální a mladistvá, trpěla celoživotním dojmem, že je jedinou rozumnou bytostí v celé rodině, a podle toho se chovala.

„Jo. Poprosil jsem ji, jestli by se nemrkla na nějaký moje práce, ale když ti to vadí, ještě ji zastavím,“ vytáhl Jáchym na znamení dobré vůle telefon.

„Nezastavíš,“ zoufala jsem si, protože se ve stejném okamžiku ozvalo v přízemí domu bouchnutí vstupních dveří.

„Měla bys jí aspoň sebrat klíče,“ uchechtl se spiklenecky Jáchym a vyklidil pole. Ještě stihl zvednout palce obou rukou na znamení, že mi přeje hodně štěstí.

Hlavou mi probleskly všechny meditační techniky, které jsem před několika dny viděla v časopise, ale v té rychlosti jsem si nedokázala vybrat tu nejúčinnější. Vlastně jsem ani nestihla napočítat do starých dobrých deseti.

„Nazdar, Barunko, děvče drahý, proč tu tak nečinně sedíš? Vypadáš nějaká přejetá, stalo se něco?“ zasypávala mě matka otázkami, přitom mi téměř nevěnovala pohled. Oči jí klouzaly po podlaze přes okenní parapet k pohovce. „Měla bys říct té své posluhovačce, aby chodila uklízet nejméně třikrát týdně, ten koberec by zasloužil větší péči. Jestli se nepletu, jedná se o ručně tkaný originál, přece ho tenkrát tvůj muž koupil někde v Orientu, to není hadr za pár stovek, co ho člověk vymění raz dva. Snad si můžeš dovolit ten luxus a mít byt jako klícku. Holka, přece jsem tě učila, aby sis vážila věcí, tak rozmazlená a nevšímavá jsi nikdy nebyla.“

Matka zapadla do obřího křesla a konečně zmlkla, ale pohledem nepřestala těkat z místa na místo.

„Maminko, buď tak hodná a nepoužívej termín posluhovačka, působí povýšeně, mohla bys místo toho říkat třeba – paní na výpomoc v domácnosti? Nebo na úklid?“

„Jak si přeješ,“ odvětila stroze a její oči se zastavily u mého obličeje. „Stalo se něco? Vážně vypadáš děsně.“

„Ne.“

„Nepovídej, přece vidím, že se ti něco stalo. To mi nemůžeš říct, o co jde? Vlastní matce se nemůžeš svěřit, co tě trápí?“

„Nic zásadního, mami, jen… máme nějaký problémy… s Markem,“ uklouzlo mi a v tu chvíli jsem litovala, že jsem nemlčela.

„Copak?“ Matka poposedla a lehce se předklonila směrem ke mně. „Že by konečně došlo na moje slova? Neříkala jsem ti náhodou, že s takovým chlapem ti klid moc dlouho nevydrží?“

„Mami,“ zaúpěla jsem, „žijeme spolu dvaadvacet let, to snad není málo.“

„Ale nešťastně!“

„Ne, maminko,“ zalhala jsem a spolkla všechny křivdy a hádky. A především nevěry. Nebyla jsem zvyklá hrabat se v minulosti, co bylo, bylo pryč, a nehodlala jsem vyprávět nic o ponížení, která mi roky manželství přinesly. Nebudu malicherná, všude je něco, tak proč si stěžovat? Matka nikdy v dlouholetém manželství nežila, sama neví, kolik dá práce takový vztah udržet. Navíc vždycky viděla především Markovo prestižní zaměstnání, obrovský plat, volné letenky do celého světa, vilu a pozlátko kolem, tak co se najednou stará?

„Nelži,“ řekla matka přísně a probodla mě pohledem.

„Můžeš mě nechat?“

„Můžu,“ řekla upjatě. „Sama vidíš, jak jsi zlomená, přede mnou nic neutajíš. Jak jen tě znám! Ale když se nechceš svěřit… Raději se budu věnovat něčemu smysluplnému.“

Dotčeně se zvedla a opustila obývací pokoj.

„No právě,“ špitla jsem potichu, abych matku nepopudila a zároveň sama sobě aspoň trochu ulevila. Dveře se naneštěstí nedovřely, takže až k pohovce, na níž jsem se choulila, doléhal hlasitý hovor Jáchyma s babičkou. Nebylo slyšet, o čem si povídají, obsah slov jsem spíš tušila. Občas mi bzučela kolem uší silněji, chvílemi zeslabovala. Nebylo pochyb, že je matka ve svém živlu. Určitě se opájí vlastní důležitostí a vnukovým talentem. Konečně padají její rady na úrodnou půdu! Píle je základem úspěchu… tak nějak mi to odmalička tloukla do hlavy. Ale píle je nanic, když chybí talent. Proto jsem mohla stát desítky hodin u plátna, proto jsem se nestala malířkou, proto jsem se „zahrabala“ v reklamce, jak mi dodnes předhazuje, a má koneckonců pravdu. Ale Jáchym – to je jiný kafe, tvrdí matka s oblibou, obzvláště poslední dobou, kdy se po jednom bujarém večírku dostal pod palbu otázek na téma „kam po maturitě“. Patrně ještě v marihuanovém opojení plácl něco o Umprumce, nejspíš proto, že vyhodnotil situaci po svém. Žádná matika a počítání, ani biologie nebo chemie na medicíně, technika nepřipadá v úvahu a paragrafy na právech ani náhodou. Umění vypadá dostatečně nezávisle a svobodomyslně, dá se při něm dostatečně kalit a užívat života, občas se zavřít v ateliéru, tak proč ho nezkusit, obzvláště když strávil celou základku u babičky ve výtvarném oddělení zušky a byl hvězdou jejích kurzů. Jáchym nepochybně kreslit umí, má cit pro barvy, smysl pro detail…, ale bude to stačit? Když chybí k talentu píle, dá se čekat úspěch? Ze mě a z Jáchyma udělat jednoho malíře, bude to bomba.

Vzdychla jsem a otočila se v polosedě na druhý bok. Začínala mě brnět pravá ruka, dlouho zůstala v nepřirozené poloze. Kromě zkroucené paže mě štval i celý vlastní život. Kruci – kam jsem se dostala? Dřív jsem viděla problémy z té lepší stránky, nic jsem si nenechala líbit, a když to jen trochu šlo, dokázala jsem se všemu zasmát, tak proč mě najednou dostávají Markovy polopravdy nebo skorolži, když je kolem sebe trousí celý život, a matčina absolutní absence empatie? Proč nedokážu mávnout rukou nad Oskarovým neurvalým jednáním a nezdvihnu za jeho zády prostředník tak, jak jsem to udělala už stokrát? Protože stokrát nic umořilo vola a já už nechci být za vola. Měla bych něco změnit. Chci něco změnit? Musím něco změnit. Musím…

„…musí zabrat. Jsem přesvědčená, že si celá komise sedne na zadek,“ prohlásila rozhodně Helena, jakmile se vrátila do obývacího pokoje. V její tváři hrálo fanatické nadšení, na předchozí výpad zapomněla. „Jeho vidění je naprosto famózní, modiglianovské, kombinace barev vzrušující. Kdybys viděla ty proporce…“

„Nepřeháněj, mami. Chápu, že v Jáchymovi cítíš potenciál, koneckonců je to tvoje krev, ale přiznejme si, že všechny ty superlativy si zatím rozhodně nezaslouží. Přípravě věnuje pramálo času a víceméně spoléhá na to, že talentovky udělá sám od sebe.“

„Jsi k tomu klukovi zbytečně kritická.“

„Vážně? A nenapadlo tě, že ty jsi ke mně taková byla vždycky? Copak jsi mě někdy chválila? Viděla jsi ve mně to lepší, nebo sis vždycky našla drobnost, za kterou jsi mě mohla zkritizovat?“

Blbě! Že byla moje promluva zbytečně útočná, jsem si uvědomila okamžitě, jakmile zazněla, ale bylo pozdě. A co? Neměla provokovat, vždyť si začala. Matka si to kupodivu nemyslela. Znovu se uraženě zvedla.

„Promiň, že v tvém synovi vidím jako jediná talent. Jsi podrážděná a nesnesitelná. Urovnej si nejdřív svůj život, pak si teprve vylívej vztek na ostatních. Sbohem.“

„Ahoj,“ zavolala jsem přehnaně nahlas, aby matka věděla, že naštvaná je jen ona sama, ale nezvedla jsem se. Najednou mě bojovná nálada opustila a zase na mě dolehly starosti.

4 

„Vážně byl Arnošt na operaci?“ zeptala jsem se po večeři, když jsem skládala nádobí do myčky, a ze všech sil se snažila, aby otázka zněla nenuceně, prostě mě právě teď napadla.

Marek zbystřil. Zkoumavě se podíval přes stůl.

„Proč by nebyl?“

„Jen… se mi zdálo, že jsem ho dneska zahlédla… v Hloubětíně.“ Cítila jsem vztek na svou nepřipravenost. Proč jsem si kruci nepromyslela otázku tak, aby zněla přesvědčivě?

„Ses spletla. Co by dělal v Hloubětíně, když bydlí v Košířích. Navíc leží ve špitále.“

Vida. Marek lhát umí, působí naprosto suverénně. Kdyby na volné židli mezi námi seděl nestranný rozhodčí, měl by jasno o tom, kdo je pravdomluvný. Jedna nula pro chlapy, vzdychla jsem si.

„Zas tě něco kouslo?“ šil do mě Marek, protože si mlčení vyložil jako kapitulaci. Zřejmě získal pocit, že mi musí dát lekci, abych se příště tak blbě nevyptávala. „Jestli tě ještě něco zajímá, zeptej se hned, chci se vykoupat. Já vážně nevím, proč se každá naše společná chvíle musí zvrtnout ve výslech.“

Zavrtěla jsem hlavou. Promarnila jsem příležitost a nedozvěděla se nic. Nebo už stejně všechno vím? Všeho bylo nějak moc.

I Marek získal pocit, že je toho dost. Ještě chvíli civěl do rozevřených novin, pak je složil a beze slova vyklidil pole. Když jsem procházela do ložnice, abych strávila další večer s knížkou, slyšela jsem z koupelny tiché šumění vody. Začínalo mi připadat, že jsem zbytečná a neviditelná. A strašně osamělá.

5 

„Ahoj, Baruš, už jsi v cajku?“ přispěchala Kristýna, jakmile jsem se objevila v kanceláři.

„Nedělej si starosti, Kristýnko, jsem naprosto v klidu. Dneska je tu Rudolf, nebo Oskar? Potřebuju nějak omluvit ten včerejší odchod.“

„Oskar.“

„Do hajzlu. Kde je?“

Kristýna hodila hlavou směrem vlevo, což jasně znamenalo, kde se jeden ze šéfů nachází.

„Jak se dneska tváří?“ zeptala jsem se, abych měla po ránu kompletní přísun informací.

„Jako prdel,“ zašklebila se Kristýna, ale nakonec doplnila, že to vlastně dneska není nejhorší, že zatím ještě na nikoho neřval, vlastně docela pohoda. „Ale už jsem ho dvacet tři minut neviděla, takže se situace mohla radikálně změnit.“

„Já vím, každopádně to mám padesát na padesát, že bude vyvádět,“ pokrčila jsem rameny a začala se zvedat.

„Zachovej klid, Baruš,“ vrátila mě Kristýna zpátky na židli. „Když jste včera s Ninou vypadly, šla jsem za Oskarem a vylíčila mu, že tě patrně postihla srdeční slabost, protože jsi cestou z Hloubětína zkolabovala. Z posledních sil sis přivolala záchranku, doktor ti píchl nějakou injekci a tobě se ulevilo. Odmítla jsi odjet do nemocnice, protože jsi fakt strašně zodpovědná a potřebuješ chodit do práce, když máš rozpracovanou důležitou zakázku. Oskar se tvářil neurčitě, jako by trochu pochyboval, ale korunu a důvěryhodnost tomu nasadil…“ Kristýna vylovila z desek, které zatím držela v náručí, bílou obálku, položila ji přede mě na stůl a spiklenecky zamhouřila oči, „…jeden pán z limonádové společnosti. Stavil se tady a hledal tě. Když ho ten náš blb viděl, vyletěl jak čertík z krabičky a přihnal se, aby zjistil, jakou další chybu jsme udělali. Ale tenhle týpek…“ Kristýna významně poklepala na obálku, „…mu sdělil, že přišel osobně poděkovat za skvělou práci, kterou náš tým na zakázce odvedl, a zároveň se přišel optat, jestli je paní Bára v pořádku, protože ses mu zdála velice bledá.“

Zírala jsem a nechápala souvislost. Co to je za nesmysl? Vždyť jsem Arnošta potkala až později! Kristýna mi ale nedala příležitost k přemýšlení.

„Chápeš to? Ten chlápek, protože tě balí, ti poskytl perfektní alibi a mýmu vysvětlení dodal punc absolutně ryzí pravdivosti.“

„Co to meleš? Jak balí?“

Kristýna zmlkla a zadívala se mi do očí, jako by se chtěla přesvědčit, jestli jsem skutečně tak blbá, nebo naivitu jen hraju.

„Úplně normálně po tobě jede. Nebo ti připadá normální, aby se zákazník chodil dotazovat na tvoje zdraví? Prostě hledal záminku.“

„Myslím, že přeháníš,“ zavrtěla jsem hlavou, rozlepila obálku a vytáhla bílou vizitku. Ing. Radek Suchý. Přeskočila jsem firemní údaje i telefonní číslo a obrátila kartičku na druhou stranu.

Nešla byste na večeři?

„Vážně přeháním?“ utrousila Kristýna a houpavým krokem odcházela.

„Díky,“ zavolala jsem na její záda a Kristýna na znamení, že bere můj vděk na vědomí, zvedla ruku.

Když se během dopoledne dvakrát objevil Oskar, zeptal se přátelsky, jak se cítím. OK. Všechno v klidu.

„Fajn,“ snažila jsem se věci nerozebírat, protože mě svírala provinilost. Lži jsem neměla nikdy ráda, obzvláště v poslední době. Naštěstí Oskarovi zazvonil telefon. Několikrát zopakoval, že už jede, a zavěsil.

„Mám jednání, dneska se nevrátím, vlastně do konce tejdne nebudu. Možná se zastaví Rudolf, ale určitě to nevím. Zvládneš všechno zařídit sama, když teď…“

Oskar se zarazil. Netušil, jak můj zdravotní stav pojmenovat.

„Pochopitelně,“ usmála jsem se na něj. „Pojďme o včerejšku nemluvit.“

Kéž by to bylo tak jednoduché. Pojďme tohle nedělat, o tomhle nemluvit, na tohle nemyslet! Pojďme si neubližovat, nebýt nevěrní, nelhat si. A vidíš – obvinila jsem sama sebe – právě Oskarovi lžeš a nepravdy zbaběle odháníš zaklínadlem, že už o včerejšku nebudeš mluvit.

„Dobře. V případě nouze volej.“

„Snad to nebude potřeba,“ usmála jsem se znovu. Paráda – rozdávám úsměvy jako filmová hvězda. Na tváři lehký smích, hluboký v srdci žal, napadl mě citát, který si nepochybně pamatuju z literatury. Jenže, kdo ho pronesl? Mácha? Nejspíš ano. A to jsem ještě netušila, že škola mě dneska ještě jednou dožene. Odpoledne volala Jáchymova třídní učitelka Kovaříková.

„Já vím, že je váš syn plnoletý, a tím pádem vlastně není mou povinností vás informovat, ale přesto si myslím, že byste měla vědět určitá… fakta.“

Potom mi vyklopila, že Jáchym není klasifikován ze čtyř předmětů kvůli značné absenci a v předmětech, kde známky má, to stejně není žádná sláva.

„Vzhledem k tomu, že do maturity zbývá pár měsíců, je situace hodně kritická. Navíc se párkrát zmínil, že se chystá na nějakou uměleckou školu, takže ho čekají talentové zkoušky. Chápu, že si nemoc nevybírá, ovšem musí zabrat, jinak ročník nedokončí.“

„Ano.“ Po naprostém ohromení jsem nebyla schopná jiné reakce.

„Jediné štěstí je, že se jedná o absence omluvené lékařem, protože jinak by mu hrozila snížená známka z chování. To by samozřejmě mohlo mít negativní dopad na chlapcovu psychiku, která je už tak oslabená vleklou nemocí.“

„Jistě,“ můj mozek se vařil. Proboha, jakou nemoc má učitelka na mysli? Jáchym byl od narození zdravý jako řípa, angínu měl sotva dvakrát za život. Mám se zeptat na podrobnosti, nebo bude lepší nezmínit, že vůbec netuším, o čem je řeč? Bé je správně.

Kovaříková byla naštěstí velice sdílná a sama informace doplnila.

„Slyšela jsem, že doktorka Hloušková je skutečnou špičkou v oboru, tak doufejme ve zlepšení jeho stavu,“ popřála nám happy end.

Ani na okamžik jsem nezapochybovala o tom, že je Jáchymova choroba jeden velký podvod, ale nesebrala jsem odvahu k tomu, abych svoje přesvědčení učitelce oznámila. Kdybych jí sdělila, jaký je pravý stav věci, určitě by se Jáchym k maturitě nedostal. S Kovaříkovou jsem se rychle rozloučila, protože jsem se obávala, že buď exploduju vzteky, nebo se neudržím a na rovinu řeknu, že syn je lempl, s ničím se neléčí a evidentně chodí za školu.

Přiřítila jsem se domů, nezdržovala se zouváním ani svlékáním kabátu, ten jsem si jen za chůze rozepínala, a rázovala do Jáchymova pokoje.

„Cože?“ zeptal se klidně Jáchym a dál prokresloval strukturu mísy.

„Ptám se, na jakém oddělení pracuje doktorka Hloušková a s čím se tam léčíš?“

„Na interně,“ utrousil Jáchym a rozhodně se nezdálo, že by ho moje otázky vyváděly z míry.

„Neřekl jsi mi, s čím se u ní léčíš,“ sotva jsem popadala dech. Jáchymův klid působil jako rozbuška, doslova mě rozpaloval doběla.

Zůstala jsem překvapeně zírat, jako bych nevěřila tomu, co právě řekl.

„Myslíš něco jako Mirek Dušín z Rychlých šípů?“ uchechtl se Jáchym.