Arne Dahl 

Divotvůrce 

Originální název: Underverken 

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden 2025 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Arne Dahl, 2025 

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden. 

Published by agreement with Salomonsson Agency. 

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2513-1 (epub) 

ISBN 978-80-279-2514-8 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

PROLOG 

1 

Po probuzení zjistí, že někdo čekal, až se probudí. Nikoho však nevidí, jen cítí čísi přítomnost v podobě jakéhosi oblaku stále silnějších emocí. Dotírá na něj zezadu.

Teprve teď si uvědomí, že se nemůže pohnout.

Začne tím, že se snaží otočit hlavu, aby přítomná osoba dostala formu. Nejde to, krk má jako ve svěráku. Poté co si uvědomí, že takhle zablokované je celé jeho tělo, měl by propadnout panice. Působí to, jako by někdo znal jeho noční můry o tom, že se nemůže hýbat.

O tom, že je v pasti.

Přesto k tomu nedojde. Ne tak docela. Jestliže má uvězněné nohy, paže i ruce, celý trup, panika ho ovládnout nedokáže.

A on netuší, proč to tak je.

Zvláštní je, že to moc nebolí. Na druhou stranu má pocit, že ruce, hlavně prsty, má jakoby odborně umrtvené.

Nemá žádné potíže s dýcháním. Nejen on. Teď jako by cítil, jak mu vrah dýchá na krk.

Vlhké, neslyšné nádechy a výdechy.

Jeho život spočíval v poskytování služeb na samém okraji společnosti. Často si představoval, jak asi bude vypadat jeho smrt. Představoval si ji téměř každý den. A skoro vždy dokázal odhadnout, kdo by v příslušném scénáři mohl být jeho nejpravděpodobnějším katem.

Ale teď to tak není.

Teď si klade otázky.

Každopádně má nezakryté oči. Začínají si zvykat na přítmí. Vynořuje se před nimi rozlehlá místnost, v níž je spousta bůhví čeho, snad harampádí, které nějak souvisí s průmyslem. Vlhká letitá lepenka se tu mísí s plechovkami od piva tak starými, že vypadají, jako by už zrezivěly, a s láhvemi od alkoholu, jejichž etikety už dávno splynuly s tím, co vypadá jako udusaná hliněná podlaha. Injekční stříkačky tu statečně koexistují se stránkami bible, leží tu kusy starého a zjevně plesnivého oblečení, ve zrezivělých i novějších plechovkách od sprejů se odráží tagy graffiti různých barev a stáří, které zdobí stěny a jejich vrstvy připomínají letokruhy v kmeni stromu.

Najdou se tu ale i věci, které tu tímhle způsobem léta neležely. Jeho oči si všimnou lesklých ocelových kolejnic zohýbaných do geometrických tvarů, jakýchsi pyramid, vidí tu několik metrů dlouhé obdélníky z tuhé lepenky naskládané na sebe a o něco dál, na stěnách umazaných od oleje, spatří ještě něco dalšího.

Visí tam listy papíru, pravděpodobně přitlučené hřebíky. To, co je na nich zobrazeno, by se dalo označit za umění. On to ale nedokáže definovat, halí je příliš velká tma.

Přesto je mu to překvapivě povědomé.

Nejspíš se mu to jenom zdá, jenže současně má dojem, že povědomý je mu i dech jeho trýznitele, který se teď přiblížil tak blízko, že se mu jeho rty téměř dotýkají chloupků na zátylku.

Ty nádechy a výdechy už někdy slyšel.

Ale když se kolem něj neznámý prosmýkne, vidí z něj pouze černou barvu. Místo tváře jen čerň a v ní dvě oči, nic víc.

Těsně předtím, než se mu začne zatmívat zorné pole a všechno kolem mu připadat poloprůhledné, podaří se mu rozeznat obrazy na stěnách. Zarazí ho, že je poznává.

Je to sedm divů starověkého světa.

V tu ránu mu všechno dojde. A zároveň nic.

Nejdřív mu je do nosu vstříknut nějaký sprej. Svět se promění, páchne teď po spálených vlasech, hoří, smějící se ďáblové se sápou po jeho čím dál ohořelejším těle. Pak se mu v ústech objeví něco dalšího, zaryje se mu do horních zubů a zůstane to tam.

To poloprůhledné mu nasedne na hlavu, dělí ho od toho asi deset centimetrů.

Poté uslyší podivné mlaskavé zvuky.

Kdyby teď všechno zčernalo, ulevilo by se mu.

DEN 1 

2 

Když v noci na třináctého září pustošila okolí bouře téměř biblických rozměrů s krupobitím, nehledal úkryt, ale šel ven. Zvedl hlavu k temné obloze a kroupám velikosti hrášku nastavil tvář. Působilo to na něj jako pozdrav z jiné doby.

Lukas Frisell má teď před očima svítání na konci léta, světlo proplétající se větvemi, které se natahují nad lesklou hladinu zálivu. Než k nim zvedne dalekohled, nadechne se a na okamžik ho napadne, že vzduch voní po kaštanech. Jeho dalekohled vzápětí v dálce zachytí letící hejno stěhovavých ptáků.

Zatím vidí jen nerušenou přírodu.

Ale jen do chvíle, než ptáci přelétnou nad čímsi, co do člověkem nedotčené přírody nepatří. Chvíli trvá, než to dostane obrysy mostu, a ne ledajakého. Je to Západní most, který spojuje dva největší stockholmské ostrovy, Kungsholmen a Södermalm. Lukas Frisell ze svého místa sleduje, jak hejno ptáků letí nad siluetou toho druhého.

Ptáci se ale nejprve dotknou zeleně na Långholmenu. Když se pak dostanou na Södermalm, Frisell si mimoděk všimne, že se – ačkoli není ještě ani šest hodin – na holé skále shromáždila malá skupinka lidí.

Lidé ho tolik nezajímají, raději dál sleduje ptáky, dokud mu nezmizí nad mořskou hladinou na východě.

Po chvíli cítí, že už mu nebude dál dopřáno nerušeně ležet na břehu, cítí podezřívavé pohledy prvních chodců, kteří kráčejí několik metrů za jeho zády po promenádě Norr Mälarstrand.

Lukas Frisell by si už v téhle době měl moci dovolit odstěhovat se ze svého služebního bytu ležícího nedaleko policejní budovy, jenže když po více než osmi letech dostal svou výplatu, okamžitě ji investoval do špičkového dalekohledu. Jako by si stále ještě tak docela nezvykl, že měřítkem všeho jsou právě peníze.

Přišel sem z jiné doby. Z jiného světa.

Ale co, dnes má volno, pohledy, které na něj lidé vrhají, bude ignorovat a raději se pokusí zachytit pár posledních ptáků.

V září migrují drozdi, pěnkavy, kachny a draví ptáci. Hejna, která sledoval předtím, tvořily kachny, tentokrát doufá, že přece jen zahlédne i nějaké velké dravé ptáky letící do západní Afriky. Ideálně rybáky. Nebo alespoň nějaké trochu méně časté druhy ptáků, jako jsou slavíci modráčci nebo ťuhýci.

V dalekohledu vidí stále světlejší mraky nad Západním mostem. Ptáky zatím žádné.

Obloha pak ale začne místy černat, tmavé body jako by se vynořily odnikud. Frisellovi se podaří identifikovat je těsně nad mostem – jsou to drozdi –, a poté co ptáci proletí kolem Långholmenu, Frisell se s dalekohledem pozdrží u shluku lidí na kopci nad Söder Mälarstrandem. Je jich teď víc.

Ti lidé se na něco dívají. Frisell vidí, že se tam nahoře, na Skinnarvikské skále, na jejím téměř holém povrchu cosi děje. Co pozornost lidí přitahuje, není lehké poznat, ale je to tak bílé, že to téměř samo od sebe září.

Frisell si to, kolem čehož se lidé shromažďují, přiblíží. Zaostřuje, objekt je čím dál zřetelnější. Pomalu, ale jistě se objevuje socha, která tam nikdy předtím nestála. Je křídově bílá a detailně propracovaná. Zdá se, že představuje jakéhosi starověkého řeckého boha sedícího na mohutném trůnu.

Těžko říct, jestli tento bůh neochotně se probouzejícímu městu žehná, anebo je odsuzuje.

3 

V tomhle ročním období se rychle stmívá. Annika Stoltová, které se říká krátce Anka, se přistihne, že tyhle dny považuje za vůbec nejsmutnější v roce. Ve vzduchu je sice ještě cítit závan léta, ale za rohem už číhá tma a zima. Škádlivě vykukují, jako by chtěly dát jasně najevo, že se od posledně nic nezměnilo. Seveřany zasáhnou svými nemilosrdnými drápy i v tomto roce a budou je v nich svírat půl roku.

Melancholie ustupuje konkrétnějšímu zármutku kvůli jejímu kolegovi Antonu Lindbergovi, který beze stopy zmizel před čtyřmi měsíci. Postavil se zločincům z Hjulstaského gangu a Anka se nemůže zbavit obav, že ho unesli. Unesli ho nebo zabili. Absence stop je sama o sobě vodítkem. Dál v pátrání pokročit nelze. Proč by ho unášeli? Co by z toho mohli mít? Anka tyto myšlenky nedokáže vytěsnit z hlavy. Nemá vlastní auto, ale občas si na noc půjčí nějaké služební, zejména když jede na rande, které se má odehrát kus za městem. Vzhledem k tomu, že slouží u policie, jí může tento zvyk přinášet určité komplikace. Jako například to, že v autě zničehonic zařve policejní vysílačka a ona leknutím nadskočí.

Je kolem osmé večer a ona se vrací domů z jen částečně vydařeného rande v Häggviku. Opravdu jen částečně…? Vlastně ne. Hasič jí nabídl domácí klobásky a přesně ten druh trochu robustnějšího sexu, který jí vyhovuje. Její nemilosrdný seznam ženských požadavků se rozšířil o další položky, jichž u ní v souladu s některými současnými psychosociálními podmínkami začíná přibývat. Anebo se jí tento svobodnější životní styl líbí? Neobává se, že si vytváří vzorec? Jakousi závislost? Platí, že ve větším počtu je větší bezpečí?

Ale proč se toho bát? Je velká holka, víc než vyspělá osobnost, a může si žít, jak chce. Přinejmenším ve funkční demokracii to tak platí.

Ančiny úvahy, kterými sama sebe povzbuzuje, náhle přeruší řev v kabině vypůjčeného služebního auta. Nějaký blbeček v ní nechal vysílačku nastavenou na nejvyšší hlasitost. Anka zachytí slova jako automobilová honička, dopravní nehoda, odklon dopravy, Kallhäll.

Kallhäll, pomyslí si, když to jméno uvidí před sebou nad silnici. Na křížení dálnice E4 u Turebergu prudce přejede do pravého jízdního pruhu a po chvíli najede u Barkarby na E18. Tvoří se tam kolony. Za velkým nákupním centrem v Barkarbystadenu pronikají soumrakem první modré majáky. Anka si na střechu svého auta – civilního, bez policejních polepů – také nasadí maják a se zapnutou sirénou začne kličkovat mezi auty.

U křižovatky v Kallhällu už její kolegové vyznačili oranžovými světly odklon dopravy, dálnice je uzavřená a zablokovaná. Na zátarasy dohlíží nějaký nešťastný a trochu zmatený nováček, stojí s nasazením vlastního života uprostřed dálnice.

Vidí Ančin blikající maják, nechá ji projet. Anka si náhle vybaví své nelehké začátky ve sboru a soucitně kolegovi zamává. Když vidí, jak jeho tvář září v soumraku bíle jako stěna, donutí ji to se zocelit.

K tomu, co následně spatří na ohrazeném úseku komunikace, je totiž takové maximální zocelení třeba.

Není to nic jiného než krvavá lázeň.

Viděla už hodně dopravních nehod, to nikdy není něco, co se dá jen tak přejít. Ale tohle je něco jiného. Uniformovaný policista se tady brodí skutečnými kalužemi krve.

Anka vystoupí z auta a přejde k prvnímu havarovanému vozidlu. Je to nejnovější model mercedesu třídy E. Nabouraný luxusní vůz byl pravděpodobně obsidiánově černý, teď jsou na něm různé odstíny červené. Na lesknoucí se vozovku po potlučené karoserii pomalu stékají rudé kapky krve.

Ance se z pronikavého nasládlého železitého zápachu zvedá žaludek.

V autě nejsou žádní lidé, ovšem krve je tu jako z deseti těl. Anka, které si zatím nikdo nevšímá, přejde k dalšímu autu. Dodávka má úplně rozbitou zadní část. I ta je celá zalitá krví.

Takhle za soumraku je to bizarní a neskutečný pohled.

Jako scéna z psychedelického hororu.

Na boku dodávky je logo. Anka vytáhne papírový kapesník a nápis otře od krve. Objeví se slova Převoz krve.

„Takhle dopadá srážka s autem, co převáží krev,“ řekne mužský hlas za ní.

Hlas je jí povědomý. Otočí se. V uzavřeném levém pruhu stojí sanitka s rozsvícenými nouzovými světly a policejní civilní auto se zhasnutými světly. V blikajícím modrém světle vidí v policejním vozu dvě postavy. Vzápětí stane tváří v tvář muži ze své nedávné minulosti.

„Rahime?“ vyhrkne.

Inspektor Rahim Abdulhamid pomalu přikývne. Tváří se otupěle, úplně jinak, než si ho Anka pamatuje ze dvou teplých letních nocí před necelými čtyřmi měsíci, kdy jeho pružná postava působila během bombových útoků jako jistota a útěcha.

Rahim ukáže na dodávku a řekne:

„Vezla stovky litrů krve. Řidič byl celý zakrvácený, ale jinak vyvázl bez vážnějšího zranění.“

„To vy jste pronásledovali ten mercedes…?“

„… který pak najel přímo do dodávky,“ přikývne Rahim a nadechne se.

„Pracuju teď na protidrogovém. Sledovali jsme dva kluky v Järvě. Ujeli nám, dostali se ven zadními dveřmi garáže. Ale pověsili jsme se na ně a donutili je najet na dálnici. Ti experti jezdí zatraceně špatně, zvlášť když v sobě mají drogy tohohle typu. Jeden z nich je vážně zraněný, mezitím ho odvezla jiná sanitka. Asi se z toho nedostane. A tamhletou teď odvážejí našeho druhého poraženého hrdinu. Jede na ošetření placené ne z jeho, ale z mých a tvých těžce vydělaných peněz z daní!“

Zatímco oba sledují, jak sanitka míří k dalšímu zátarasu, z civilního vozu vystoupí dva lidé, hnědovlasý muž s křivým nosem a špatně odbarvená blondýnka, oba čtyřicátníci, trochu opotřebovaní časem a stinnými stránkami své profese.

„Tohle jsou Rainer a Maria,“ představí je Rahim. „Jsou to ostřílení harcovníci, říká se jim Rilkovi, neptej se mě proč. Společně tvoříme malou specializovanou protidrogovou jednotku. A tohle je Anka ze skupiny Nova.“

Rainer a Maria se zatváří uznale. Zřejmě to souvisí s úspěšným vyřešením velkého případu bombových útoků, který Novu zviditelnil – přinejmenším v rámci sboru. Anka se s nimi krátce pozdraví a otočí se k Rahimovi:

„Jak jsi to myslel s těmi drogami? O jaký typ jde?“ Rahim si vymění rychlý pohled s Rilkovými a ti souhlasně přikývnou.

„Pojď za mnou,“ řekne a zamíří k mercedesu.

Natáhne si plastové rukavice a otevře vlastně téměř neporušené víko kufru auta. Rukavice nejprve uvíznou v krvi, ovšem pak se s mlasknutím uvolní.

Anka se podívá na velkou krabici naplněnou nosními spreji, na několik set – méně jich určitě není – malých neoznačených lahviček.

„Začátečníci takhle užívají fentanyl,“ vysvětlí Rahim.

„Je to zkratka ke krátké, ale silné závislosti.“

„Fentanyl?“ zopakuje Anka.

„Víš, co to je, ne? Ve Švédsku se s ním setkáváme s přestávkami od konce devadesátých let, ale ve srovnání s jinými zeměmi, hlavně s USA, jsme zatím byli ušetřeni. Tam zrovna zažívají opravdu devastující fentanylovou vlnu. Ale možná to teď čeká i nás…“

„Fentanyl je velmi silný opioid, že jo?“

„Syntetický opioid, asi padesátkrát silnější než heroin. Od konce padesátých let minulého století se používá ve zdravotnictví jako jeden z nejúčinnějších léků proti bolesti, ale postupem času se stal i jednou z nejhorších drog na ulici. V drogových kruzích je momentálně dost hustá atmosféra. Minulý týden jsme tu měli neobvykle ošklivou vraždu, které předcházelo mučení. Tohle není obvyklý modus operandi gangů. Ke všemu ještě nevíme, jestli se jedná o skutečný fentanyl, nebo některý z jeho analogů, to znamená chemických variant, ty často bývají ještě silnější a v některých případech nejsou ani nelegální. Legislativa s nimi nezvládá držet krok.“

Anka pomalu přikyvuje. V jejím mozku se toho hodně spíná a přepíná.

„Je do toho nějak zapletený Hjulstaský gang?“ Rahim se na ni chvíli dívá a pak odpoví:

„Slyšel jsem o tvém tažení proti nim, Anko. Opravdu si myslíš, že zadržují Antona Lindberga?“

„Stačí, když mi odpovíš, na co se ptám,“ řekne Anka pochmurněji, než zamýšlela.

Rahim krátce zavrtí hlavou a máchne rukou směrem k mercedesu.

„Tihle kluci jsou z Hjulstaského gangu.“

Anka zůstane chvíli stát. Že by si ke gangu právě našla novou cestičku? Díky fentanylu?

Její další myšlenky přemůžou ty policejní. Jsou to vzpomínky a mluví jasnou řečí, souvisí s tělesnými potřebami. Ohlédne se přes rameno na Rilkovy, kteří stojí několik metrů od nich a rozmlouvají spolu. Pak se nakloní k Rahimovi Abdulhamidovi a zašeptá:

„V kolik ti končí pracovní doba? Co takhle zajít si na skleničku?“

Rahim se na ni podívá. Anka v jeho skleslé tváři poprvé uvidí cosi pobaveného.

„To tys mi dala kopačky, Anko,“ řekne. „A nebylo to moc hezký.“

Anka se na sebe zadívá zvenčí. Je to docela užitečný pohled. Stojí strnule, neví co říct.

Rahim pohlédne na své plastové rukavice, které má celé červené, a řekne:

„Nejdřív si ale umyju ruce od té krve, jo?“

4 

Jedním z důvodů, proč se sejdou tam, kde se sejdou, je, že sushi restaurace na křižovatce ulic Hornsgatan a Ringvägen nemá oprávnění k prodeji alkoholu. Dalším důvodem je, že Sonja Rydová bydlí dvacet metrů odtamtud. Zpočátku se zdálo, že následky jarních událostí zvládla dobře. Jenže pak se jí v noci začalo zdát o tom, že je pohřbená zaživa, a její utajované problémy vypluly na povrch. Tehdy u ní byla diagnostikována posttraumatická stresová porucha.

Naštěstí si ještě před jejím odchodem na nemocenskou zavedli s Lukasem Frisellem určitou tradici: jednou týdně společný oběd nebo večeře. Takhle to bylo celé léto během její nemocenské. A když se tento týden vrátila do práce na plný úvazek, na tuto tradici navázali.

Ve tmě za okny sushi restaurace začíná pršet.

„Socha?“ zeptá se Sonja Rydová a vloží si do úst nigiri z lososa.

„Nechápu, jak sis toho mohla nevšimnout,“ řekne Frisell a snaží se hůlkami uchopit ve svém sašimi kousek mořských plodů.

„Měla jsem co dělat s návratem do práce. Nikdo mi přímo do očí neřekne, že jde o práci od stolu, jenomže v praxi…“

„Určitě je dobré ze začátku trochu ubrat plyn.“

„Mám už ale za sebou dva týdny na půl úvazku…“ Frisell pokrčí rameny a pokračuje:

„Jedná se o sochu Dia v Olympii. O dobře provedenou sádrovou kopii.“

„O Diovu sochu? Z těch starověkých sedmi divů?“

„Vidím, že toho hodně víš.“

„Říká se tomu všeobecné vzdělání,“ pronese Rydová a pohladí si čerstvě ostříhanou hlavu, „možná ses s tím termínem už někdy v nějakém kontextu setkal.“

Frisell se tomu krátce zasměje a vrátí se k boji s hůlkami. Tenhle tón je podstatnou součástí jejich komunikace.

Naopak ten drsný, byť profesionální, který u nich převládal během řady minulých výslechů, je už dnes tabu.

Rydová se na něj při jídle podívá a řekne:

„Jestli si dobře vzpomínám, ta starověká socha Dia byla obrovská.“

„Tahle zas tak obrovská není,“ řekne Frisell. „Ale současně není ani miniaturní, to v žádném případě. Je víc než dvakrát větší než lidská postava. Dalo by se říct, že se jedná o propracované umělecké dílo, které někdo instaloval na možná nejvyšším místě ve městě. V hodině mezi psem a vlkem.“

„Zrovna tehdy?“

„Byl jsem v tu dobu venku,“ přikývne Frisell. „Bouřka s krupobitím má v sobě v tuhle časnou ranní hodinu něco magického. Trvala něco přes čtyřicet minut, od 3.12 do 3.56, a umožnila těm lidem nakládat se sochou nerušeně.“

„Samozřejmě netušíme, co jsou zač…?“

„Každopádně to vypadá, že to celé měli zatraceně dobře připravené,“ pokrčí Frisell rameny. Pak svraští obočí a lehce poklepe nehtem na sklenici s vodou.

„Jak jsi na tom, Sonjo?“ zeptá se.

„S vodou?“ Rydová se ušklíbne. „Velmi, velmi dobře. Myslím, že jí denně vypiju tak deset litrů.“

„A co… etanol?“

Jejich pohledy se setkají. Vznese se mezi nimi trochu temnoty. Frisell se raději nenadechne nosem.

„Je to náročný,“ řekne Sonja nakonec. „Ale dá se to.“

„Opravdu?“

„Jo.“

Víc si v tu chvíli neřeknou. Frisell se zadívá na Hornsgatan za oknem. Padla tma, ulici zalévá umělé světlo, prší stále vytrvaleji. Kolem projede pár vozidel, jedno z nich až příliš rychle. Typický tmavošedý elektrický vůz. Projede na červenou a poté prudce zatáčí doprava.

„Naši civilové,“ řekne Rydová. „A bez modrého majáku. To jsou mi věci…“

„Najeli na Ringvägen,“ přikývne Frisell. „Nepojedeme za nimi?“

„Proč?“

Za civilním policejním vozem jede bílomodrožluté hlídkové auto, také bez majáku.

„Jedou směrem ke Skinnarvikské skále,“ dodá Frisell.

„Socha Dia stojí jen dvě stě metrů odsud. Možná se s ní něco stalo.“

„Sakra!“ vyhrkne Rydová a vzhlédne od talíře.

„Venku leje,“ řekne Frisell. „Když teď půjdeš domů, zůstaneš suchá. Můžeš si udělat fajn večer, v klidu si číst, koukat se na televizi. Druhá možnost je mnohem obtížnější. Dál od kancelářské práce se snad člověk ani dostat nemůže.“

Sonja Rydová se na něj zamračí, zhltne poslední rýžový závitek, na kterém leží unavená kreveta, demonstrativně si zhluboka lokne vody, popadne ruksak a vstane. Frisell vzdá pokusy zmocnit se posledního kousku sašimi.

Vydávají se do podzimního večera.

Lukas zjišťuje, že je pro něj těžké držet s Rydovou tempo. Když už téměř dorazí na Ringvägen, déšť ještě zesílí. Odbočují do ulice Yttersta Tvärgränd, a když se blíží ke schodům vedoucím na vrchol Skinnarvikské skály, dají se do klusu.

Uniformovaní policisti z hlídkového vozu vytvořili v polovině štěrkové cesty vedoucí ke schodům zátarasy. Přes padající déšť je vidět, jak k nim seshora posílají pár promočených diváků. Rydová a Frisell se prokážou odznakem, podejdou pásku a rozběhnou se vzhůru po schodech.

Z vrcholu mokré skály, na níž socha stojí, slyší hlasité výkřiky. Uniformovaní kolegové se tam snaží upevnit další zátarasy a současně brání lidem, aby si mobily pořizovali videozáznamy, což je prakticky nesplnitelný úkol. Rydová, které po tváři stéká voda, se od Frisella těsně pod vrcholem odpojí. Deset metrů před sebou vidí křídově bílou siluetu, zezadu: trůn, záda, kudrnatá hlava srovnatelná s účesem mladého Roberta Planta. Z druhé strany, z prudkého svahu, na sochu míří silný reflektor, v jehož kuželu se mihotají kapky deště.

Rydová za světlem konečně rozezná dva uniformované policisty, balancují po obou stranách sochy na štaflích. Usilovně se přes Dia snaží přetáhnout plachtu, aby ho ochránili před deštěm.

Proč? pomyslí si Rydová, když zvedá další modrobílou plastovou pásku. V té chvíli ji Frisell dohoní.

Přicházejí z Diovy pravé strany. Ačkoli je socha už skoro zakrytá plachtou, stihnou si všimnout působivé preciznosti jejích detailů, dokonale zachycené hry svalů a perfektního zpracování kudrnatých vousů.

Lukas Frisell a Sonja Rydová pak stanou božskému panovníkovi tváří v tvář. Přestože ho plachta už zakrývá téměř celého, vidí, jak se déšť při kontaktu s levou stranou Diova obličeje barví doběla a jak lepkavá bílá tekutina stékající po tváři něco odhaluje.

Oba přistoupí blíž. Tmavá plocha na tváři boha nabývá stále jasnějších kontur.

Než plachta zakryje Dia zcela, dojde jim, že to, co na ně hledí z jeho tváře, je jakási jiná tvář.

To, co bohu vystupuje z tváře, je člověk.

Frisell udělá k soše ještě jeden krok. Rydová naopak o krok ucouvne.

Vytáhne z ruksaku placatku a vypije ji do dna.

DEN 2 

5 

Šábir Sarwani skutečně nestojí o to být v Kriminalistickém ústavu v Solně takhle brzy ráno. Ale přisoudil mu to osud. A jak známo, osud nebývá spravedlivý.

Poté co je vpuštěn do největší místnosti ústavu, ze všeho nejdřív ho zarazí vlhký bílý opar, který se mu daří jen těžko identifikovat. Když se nadechne, má pocit, jako by nasál něco velmi nezdravého. Mezi zuby mu lehce skřípe.

Napravo od něj stojí velká, podivně tvarovaná hrouda. Má bílou barvu, je potrhaná, vypadá to, jako by se brodila v něčem, co vypadá jako mléko a co pomalu stéká do odtoku v podlaze. O hroudu se opírají velké měkké kartáče, téměř velikosti člověka, a z provizorní sprchy, která není zcela utažená, na ni pomalu kape kapka po kapce. Hrouda nebude už nikdy připomínat Diovu sochu. Ani tu v Olympii, ani tu na Skinnarvikské skále.

Do dveří na opačném konci sálu vejde velká postava, je téměř stejně bílá jako zničená socha. Natáhne si roušku a vykročí za Sarwanim.

„Takže to padlo na Novu?“ řekne. „To vám fakt nezávidím!“

„Robine!“ řekne Sarwani a potřese obrovskou rukou šéfa techniků. „Aspoň že nemusíme dělat tohle tady…“

Robin se rozhlédne po místnosti a znechuceně se ušklíbne.

„Jo, byla to příšerná noc,“ přizná a podává mu roušku.

„Ale vypadá to hůř, než to ve skutečnosti je, tahle sádra se totiž výborně rozpouští ve vodě, takže jsme nemuseli tolik sekat ani řezat. Tělo už je vyjmuté, během dneška si ho ohledáme a pak si ho převezme soudní lékařství.“

„Tak zkušený umělec se těžko spletl,“ řekne Sarwani.

„Sádru, která se v dešti rozteče, si určitě vybral schválně.“

„Ty jsi vyšetřovatel,“ pokrčí rameny Robin. „Ale jo, vypadá to jako záměr. Tenhle druh sádry je naprosto výjimečný. Běžně se používá sádra odolávající povětrnostním vlivům.“

Pomalu se procházejí velkým sálem.

„Myslel jsem, že máš neplacené volno,“ řekne Sarwani, zatímco ho Robin doprovází ke dveřím.

„Bílá místa na mapě světa už došla. Tak snadno se mě nezbavíte!“

Robin otevře dveře a vpustí Sarwaniho dál.

Dva jeho podřízení, mladší technici, se tam sklánějí nad ocelovým stolem. Jeden z nich drží v ruce sprchovou hadici.

„Tělo musíme nejdřív pečlivě osprchovat,“ vysvětluje Robin. „Použitou vodu samozřejmě pošleme na další analýzu.“

Technik z hadice jemně vypouští vodu. Skoro to vypadá, jako když z hlavice na mrtvého proudí vodní pára.

Velké části těla jsou stále bílé od sádry, ale obličej už začíná být skoro kompletně omytý.

Sarwaniho při pohledu na něj zamrazí.

Hrůza posledního okamžiku života mrtvého se stala děsivou posmrtnou maskou. Obětí je Asiat a jeho tvář je naprosto nelidsky zkřivená.

„Poslední minuty jeho života nebyly moc příjemné,“ poznamená Robin. Přistoupí k mrtvole, z vedlejšího stolu si vezme špachtli, rozevře mrtvému muži ústa, odhalený jazyk přitiskne ke spodku ústní dutiny a ukáže do krku.

„Všude samá sádra,“ pronese.

„Chceš tím říct, že byl do té sochy umístěn zaživa?“

„Sádru každopádně vdechoval a polykal. Hltan i hrtan jsou jí vyplněné.“

Sarwani se znovu podívá na ocelový stůl. Na okamžik má pocit, že mrtvola zpívá. Primitivní melodii z dávných hlubin času.

Zní to jako hudba vycházející přímo z podsvětí.

„Když jsme ho vyprostili ze sádry, něčeho jsme si všimli,“ nadhodí Robin. „Neboj, všechno je pečlivě fotograficky zdokumentované.“

„O co šlo?“

„V sádře byla zřetelná spára. Část nad spárou vyschla v jinou dobu než ta pod ní.“

„Co to znamená?“ chce vědět Sarwani.

„Spára vedla přes krk. Když mu omítka zasychala kolem celého těla – kromě hlavy –, byl pravděpodobně v bezvědomí. Hlava mu tedy koukala ven. Viděl, slyšel, mluvil, cítil pachy i chutě. Ale nemohl se hýbat.“

„Čili vrah čekal, až se probere?“

„Na to vám později přesněji odpoví soudní. Toxikologické testy budou nejspíš trvat zatraceně dlouho, máme tu teď hromadu žádostí. Nechytej mě za slovo, ale mám dojem, že to nějak takhle bylo: někdo čekal, až se probere, aby – možná po nějakém typu komunikace – začal tu horní část formy pomalu plnit sádrou. Myslím tu část nad krkem.“

Sarwani si povzdechne.

„To jsou mi věci,“ řekne. „Ale pořád mi něco tajíš, Robine. Tak co jste to našli?“

Robin udělá odmítavé gesto, aniž se na něj podívá.

„Jakmile skončíme s ohledáním, dodám vám všechny podrobnosti.“

Sarwani se zasměje.

„Přiznej se, že se na to chceš podívat o samotě!“ Robin na Sarwaniho pohlédne.

„Já se na to fakt vykašlu!“ řekne. „Opravdu tak rychle ztrácím pokerovou tvář?“

„Nikdy jsi žádnou neměl, Robine.“

Robin zatřese hlavou, zvedne víčko z kulaté misky a uchopí plochý, srolovaný a zmačkaný kousek papíru.

„Měl to pod horním rtem. Vypadá to jako porce šňupacího tabáku.“

„Tu sádra nepoškodila,“ přikývne Sarwani.

Robin a jeho pomocník kousek papíru pomalu rozvinou pomocí dvou pinzet.

Robin vzápětí vykřikne:

„A sakra!“

6 

Ty víš, co jsi udělal.

Rukou psaná slova svítí ze stěny omšele působící zasedací místnosti ve stockholmské policejní budově, jíž se ze stále zřejmějších důvodů říká Čekárna.

Žena, která sedí na pultu jen kousek pod pěticí slov, získává přesvědčení, že název místnosti byl adresován jí. Komisařka Eva Nymanová jako by vždycky musela čekat na svou skupinu z Novy právě v této místnosti.

Zatím je tu sama.

Přestože Nova právě dostala nový případ, nikdo z členů týmu, kteří se trousí jeden po druhém, to nevítá s žádným velkým nadšením.

Nakonec se všichni usadí. Nymanová ukáže na stěnu a začne:

„Média už o pachateli mluví jako o Diově vrahovi. Ale pro nás jsou teď klíčová jiná slova. Pověz nám o nich něco, Šábire.“

Sarwani odpovídá:

„Ten vzkaz byl srolovaný a zastrčený pod horním rtem poškozeného, asi padesátiletého muže asijského vzhledu. Je to napsané černou fixkou, nenápadným písmem na obyčejném linkovaném papíře vytrženém ze zápisníku. O smyslu věty ‚Ty víš, co jsi udělal‘ můžeme jenom spekulovat.“

„Tak co to podle vás znamená?“ zeptá se Nymanová celé Čekárny.

Skupina je kompletní, po dlouhé době nikdo nechybí. To ale neznamená, že by v místnosti právě probíhal skutečný brainstorming. Nakonec promluví Anka:

„Ty může být poškozený, ale dost dobře i někdo jiný. Psát vzkaz mrtvému mi připadá dost zbytečné.“

Lukas Frisell, jenž se po osmi letech strávených v lesní samotě pomalu rozmluvil, k tomu dodá:

„Souhlasím. Ty se týká budoucnosti. Ty víš, co jsi udělal. Něco uvidíš.“

„V tom případě je to výhrůžka?“ ujistí se Nymanová.

„Zní to tak,“ odpoví Sarwani. „Jen počkej, však já tě už brzo dostanu!“

„Na druhou stranu se to obvinění s výhrůžkou může týkat v podstatě všech dospělých obyvatel Stockholmu,“ zamumlá Sonja Rydová.

„To je jedna z věcí, které mi dělají starosti,“ přizná Nymanová. „Jistě, mohlo by se jednat o pomstu, jak navrhujete, ale v téhle chvíli se může vztahovat na kohokoli, kdo má za sebou několik let života. Každý z nás nese nějakou vinu, proto slova, Ty víš, co jsi udělal‘ lze brát osobně. Stockholm se teď na nějakou dobu stane městem znepokojených lidí.“

Sarwani se zamračí a namítne:

„Nezmenšuje se ale riziko veřejného zděšení tím nálezem mrtvého těla v té Diově soše? Kdo by se – bez ohledu na to, jak moc má špatné svědomí – tím cítil být konkrétně ohrožený?“

Sonja Rydová se vedle Sarwaniho trochu ošije.

„Neuniká nám tady něco podstatného?“

„Jak to myslíš?“ zeptá se Nymanová.

„Už víme, kolik poškozených dohromady bude, nebo ne?“

„Všeobecné vzdělání,“ pokývá hlavou Lukas Frisell. Rydová jeho poznámku ignoruje a pokračuje:

„Souhlasím s tím, že ten vzkaz je něco jako výhrůžka. Jestli to tak skutečně je, hrozí, že obětí přibude. Ale v kombinaci s motivem se tu vynořuje něco naprosto zvláštního. Diova socha je jedním ze sedmi divů starověku.“

V Čekárně nastane krátká pauza.

„Chceš nám tím naznačit, že nás čeká série sedmi vražd?“ ujistí se Nymanová.

„Těžko říct,“ řekne Anka váhavě. „Od věty, Ty víš, co jsi udělal‘ je k větě ‚Zabiju dalších šest lidí stejně velkolepým, uměleckým způsobem, jako jsem to provedl právě teď‘ docela daleko.“

Rydová se poškrábe na hlavě a řekne:

„Pokud Zeus, král bohů, a jeho činy něco symbolizují, pak je to notorická nevěra a hromada nemanželských dětí. Nemůže jít o něco v tomhle směru? Nemohlo by to odkazovat na nevěrného boha Dia, který ví, co provedl?“

„To je dost možné,“ poznamená Frisell. „Vzkaz i výhrůžka smrtí jsou namířeny na jednu osobu, kterou pachatel oslovuje ty. Na Diovu sochu tak můžeme pohlížet, aniž bychom ji vnímali jako jeden ze sedmi divů.“

„V tom případě si budeme muset počkat na další vraždu, aby se nám to potvrdilo,“ řekne Sarwani. „Jde o sedm divů, nebo ne?“

„Možná už k žádné další vraždě nedojde,“ namítne Nymanová. „Další taková senzační vražda? Vážně? To se mi moc nezdá. Tohoto poškozeného zavraždilo po dlouhém plánování několik osob. Instalovat v centru Stockholmu velkou sochu, navíc nepozorovaně, to musela být práce několika lidí. Možná se jedná o skupinovou vraždu, jako třeba ve Vraždě v Orient expresu. Jednání toho muže někoho postihlo, oni se mu chtěli okázale pomstít a poslední vzkaz mu trochu posměšně nacpali do úst.“

„Kromě toho to musí být nějací profíci,“ podotkne Frisell. „Včera večer jsem si byl okolí Skinnarvikské skály zběžně prohlédnout. Nahoru vedou tři různé cesty, všechny náročné. Protože vrtulník můžeme ze zřejmých důvodů vyloučit, pachatelé museli mít náležitě vysokou dodávku, možná dokonce nákladní auto. Třeba pak ještě použili něco jiného, nějaké menší terénní vozítko, které si taky vezli v té dodávce. Pravděpodobně potřebovali i nějaký zvedací mechanismus, ten si samozřejmě taky přivezli.“

„Socha byla navíc připevněna ke skále,“ dodá Sarwani.

„To vyžadovalo vrtání do jejího povrchu, což se nedá dělat v noci. Probudilo by to půlku Södermalmu.“

V Čekárně opět nastane pauza, všichni se zamyslí.

„Pořád je tu pár věcí, které mluví proti tomu, že tímhle to skončilo,“ ozve se nakonec Sarwani. „Například to, že poškozenému byla odříznuta bříška prstů. Robin začal zjišťovat, jestli by se něco z nich nedalo zachránit. Každopádně to naznačuje, že se to stalo v souvislosti se zločinem. Nezní ta věta, Ty víš, co jsi udělal‘ jako vzkaz jednoho gangu jinému? Nezačíná nám tu další válka gangů?“

„Gangů s uměleckými sklony?“ podiví se Rydová. Eva Nymanová u pultu stiskne dálkový ovladač.

„Mám pro vás několik stručných pokynů,“ řekne.

„Oficiálně můžeme sdělit, že v soše Dia bylo nalezeno mužské tělo. Nic víc ven nepustíme. Čím míň lidí o tom bude vědět, tím líp. Interně můžeme říct následující: přibližně pětapadesátiletý muž asijského vzhledu se stal první obětí něčeho, co se pravděpodobně může stát celou sérií vražd. Konkrétně můžeme udělat následující – zaprvé: zjistit totožnost poškozeného. Zadruhé: vypátrat, jakým způsobem byla socha převezena na skálu, aniž si toho kdokoli ve Stockholmu všiml. A zatřetí: můžeme se pokusit zjistit, co by to mohlo být za umělce, který může, ale také nemusí být vrah. Šéf obvodu Stockholm City sem kvůli tomu pozval odborníka, ten nám má něco o Diově soše povědět. Od téhle chvíle pro nás platí naprosté utajení. O docentovi, který sem za chvíli přijde, nikomu ani slovo!“

S těmito slovy Nymanová odpojí notebook od projektoru a slova „Ty víš, co jsi udělal“ zmizí ze stěny.

7 

Do Čekárny mlčky vstoupí vysoký muž. Je mu asi čtyřicet, vypadá jako stereotypní představa o Francouzi, a když mluví, brýle na čtení mu balancují na samé špičce jeho rovného nosu. Zapne powerpointovou prezentaci a bezvadnou švédštinou pronese:

„Jsem docent Jacques Haussmann z Královské akademie a tohle je antická socha Dia, její římská replika. Pravděpodobně se jedná o její nejrealističtější vyobrazení, které existuje. Nachází se v petrohradské Ermitáži a ani zdaleka se nepřibližuje velikosti původní sochy, ta měla totiž na výšku měřit přes dvanáct metrů.“

Členové Novy užasle hledí na Diovy husté kudrnaté vlasy a plnovous, na to, jak sedí na trůnu s žezlem v jedné ruce a se soškou bohyně spravedlnosti Niké v té druhé. U Diových nohou také stojí mohutný orel. A Haussmann pokračuje:

„Sochu původně vytvořil sochař Fidias v polovině pátého století před naším letopočtem a byla umístěna ve velkém Diově chrámu. Ten stál na útesu nad místem konání olympijských her, pořádaných na jeho počest. Pokud se podíváme na včerejší nález, hned si té podobnosti všimneme, že?“

Socha, kterou právě ukazuje, je křídově bílá a soudě podle vysokého, ale stále živého muže, který stojí vedle ní, vysoká asi dva a půl metru.

„Ten člověk vedle sochy jsem já,“ upřesní docent Haussmann. „Měřím metr šestadevadesát. Sochu jsem předběžně prohlédl, když tam včera ráno byli komunální zaměstnanci. Jak víte, byla lehká, sádrová, a proto se dala převézt poměrně snadno.“

Muž se podívá na Rydovou a povzbudivě se na ni usměje. Sonja sice dost dobře nechápe, co vidí, ale zeptá se:

„Původní Diova socha nakonec skončila v Konstantinopoli a byla zničena během požárů v roce 462. To si můžeme nastudovat. Mnohem zajímavější otázka zní: Kdo vyrobil tuhle kopii? Dá se to nějak zjistit? Existuje někdo, kdo používá obzvlášť měkkou sádru, protože chce, aby se mu dílo za deště rozpadlo? Možná tu má jít o uměleckou výpověď…“

Aniž by z ní Haussmann spustil oči, odpoví:

„Zdá se, že se tady setkáváme s takzvaným street artem. Podle mého soudu byste měli hledat mezi relativně zdatnými streetartisty. Nevíte, jestli je umělec – nebo umělkyně – zároveň vrahem, ta osoba může být zcela nevinná… Nicméně vám určitě můžu sepsat seznam streetartistů od nás i z ciziny, kteří by byli schopní něco takového vytvořit. Bude to ale chvíli trvat. Zvlášť když nevím, kdo se stal obětí…“

„Bylo by možné si promluvit ještě s někým jiným? S nějakým odborníkem, který není tak strašně zaneprázdněný jako vy?“ zeptá se Sonja Rydová.

Haussmann se na ni na chvilku zadívá, usměje se a řekne:

„Pokud mi dáte svou e-mailovou adresu, můžu vám poslat pár jmen kritiků, galerií…“

Rydová si nejprve vymění pohled s Nymanovou a pak krátce přikývne. Načmárá svou e-mailovou adresu na stránku v zápisníku a vytrhne ji. Haussmannova ruka se jí během předání dotkne. Je teplá a suchá.

„Pokud někdo použije umělecké dílo z jiné doby,“ pokračuje Haussmann, „a velmi obratně – o tom není pochyb – ho umístí do té své, znamená to něco zvláštního. V tomhle případě ještě nevíme co. Street art právě takhle působí: Proč právě tady? Proč právě teď? Proč tady a teď vynaložit takové úsilí? Většinou nedostaneme žádnou odpověď. Pokud ano, dílo umírá. Umění, které má odpověď, už není uměním. Ale tohle je umění, věřte mi. Tato socha se zkrátka ptá diváka: Co jsem zač?“

Nymanová přikývne.

„Moc vám děkujeme,“ řekne. „Jsou to pro nás důležité výchozí informace.“

Když Jacques Haussmann kráčí ke dveřím, kývne hlavou směrem k Sonje Rydové a podívá se jí do očí. Poté co se za ním dveře zabouchnou, Sonja vykřikne:

„Už žádné další experty, prosím!“

Anka se k ní nakloní a polohlasně zašeptá:

„Páni, ten s tebou teda flirtoval, Sonjo!“

8 

Ta věta v ní opakovaně zaznívá. Slova „Ty víš, co jsi udělal“ ji silně znepokojují.

Eva Nymanová se rozhlíží po kanceláři, která se rozrostla. V Nově zaujali své místo noví vyšetřovatelé. Místnost začíná vypadat jako v době před téměř čtyřmi měsíci, kdy jistá osoba spojovaná s klimatickým terorismem stupňovala své bombové útoky.

Nymanová upřímně doufá, že tentokrát se nic podobného nestane. Nic tomu nenasvědčuje. Přinejhorším – pokud by se o tom vůbec dalo uvažovat – by snad mohlo jít o sériového vraha. Nejsou tu žádné známky toho, že by pachatel chtěl ublížit nevinným lidem. Žádné náznaky terorismu.

Ale je tu ono umělecké hledisko. K čemu je tak dokonalá socha? Proč vynaložit tak obrovské úsilí a předvést dokonalou sochu veřejnosti, jen aby ji pak rozpustil déšť? Tady se nemůže jednat o jednoho pachatele, na Skinnarvikské skále museli pracovat nejméně tři, možná čtyři lidé. Načasování bylo velmi přesné: nejprve krupobití, pak liják. Kroupám o velikosti hrášku socha odolala, sádru neprorazily, dešťovou vodu, která jí stékala po tvářích, nezvládla.

Nymanová zavrtí hlavou. Příliš mnoho otázek, příliš mnoho abstrakce. Noví vyšetřovatelé jsou tu kvůli konkrétním věcem, jde o to, aby stáli oběma nohama pevně na zemi.

Komisařka zamíří mezi stoly. Ze svého místa, kde je momentálně sama, bez asistentů, se zvedne Sonja Rydová. Nymanová umělecký aspekt tohoto případu neodmítá, ale nemá v plánu se v něm hlouběji šťourat. Přesto nechá Rydovou, aby se mu dál věnovala – práce, která je víc „od stolu“, snad ani neexistuje. Právě proto jí nedělá problém přikývnout, když jí Rydová oznámí:

„Zajdu do galerie, která je v zemi nejvíc trendy, a popovídám si se zajímavými lidmi z uměleckých kruhů.“

Nymanová se na ni snaží dohlížet. Jejich dlouholeté přátelství bylo při posledním případu vystaveno zkoušce, poté nijak nepomohl ani Rydové kolaps a její odchod na nemocenskou. Eva upřímně doufá, že Sonja je teď už na správné cestě. Že se jim podaří opět navázat přátelský vztah.

A že Sonja skutečně přestala pít.

Nymanová přistoupí k Šábirovi Sarwanimu. Ten je oklopený skupinkou civilních vyšetřovatelů. Všichni upírají oči na monitory. Obraz na nich je různě rušený.

„Kroupy,“ vysvětlí Sarwani a natáhne k ní ruku.

Nymanová přistoupí blíž k jeho monitoru. Ano, teď už to vidí. Je noc, sporadicky osvětlené komunikace jsou v prudkém krupobití sotva vidět.

„Kdyby byly na Skinnarvikské skále bezpečnostní kamery, měli bychom to až moc snadné,“ pokračuje Sarwani. „Na všech záznamech, které jsme zatím sehnali, bijí do očí dvě věci. Zaprvé – to je jasné – krupobití. A zadruhé – to je taky skoro stejně jasné – že se za krupobití pohybuje v ulicích jen minimum chodců a vozidel. Hlavně se tam vyskytuje hrozně málo dodávek nebo náklaďáků o rozměru, který nás zajímá.“

„Hledejte dál,“ řekne Nymanová krátce a od skupinky odejde.

Přemístí se ke dvěma lidem, mezi nimiž by měl být Lukas Frisell.

„Předpokládám, že Lukas je někde v přírodě…?“

Oslovená vyšetřovatelka si vytáhne z uší AirPody a pozastaví přehrávání zvukového souboru na svém počítači.

„Ano, je na té skále,“ přikývne.

„A jak jste na tom vy?“

„Přicházejí telefonáty s tipy od potenciálních očitých svědků různých kategorií: od lidí, kteří byli včera večer u sochy, když se rozpouštěla, taky od těch, kteří mohli na skále vidět něco během té noci, kdy tam byla umístěna. Ozvali se lidi, kteří si myslí, že poblíž zahlédli nákladní auta. Pochůzkáři dělají, co můžou, obcházejí okolí, vyptávají se po domech…“

Nymanová přikývne.

„Takže zatím nic přínosného?“

„Ani ne. Ale všechno, co by mohlo být důležité, necháváme stranou, aby se to mohlo později přezkoumat.“

„Tak v tom pokračujte,“ řekne Nymanová a přesune se k Ance. I ona má po svém boku dva asistenty. Do mobilu právě říká:

„Musím už jít. Dejte mi vědět, jestli narazíte na nějakou shodu v rejstříku, ano?“

Pak se na Nymanovou otočí.

„Pověřila jsem techniky, aby obličej poškozeného prohnali programem pro rozpoznávání tváří. Oni to udělají nejlíp. Nic jiného, co by nám pomohlo určit totožnost poškozeného, zatím nemáme. Kreslíř jeho tvář právě skicuje, snaží se jí vdechnout život. Robin říká, že se mu možná podaří zachránit fragmenty otisku prsteníčku, pachatel mu ho prý neodřízl úplně.“

Nymanová Ančin příval slov zarazí drobným gestem.

„Co soudní proces?“ řekne. „V jedenáct nebyl vynesen žádný rozsudek, že ne?“

Anka se na ni dívá tak dlouho mlčky, že Nymanová pokračuje:

„Vím, že ten proces sleduješ… řekněme… hodně pozorně.“

„Někdo to dělat musí!“ vykřikne Anka zbytečně nahlas.

Vyšetřovatelé se snaží vypadat, že se věnují něčemu jinému, Nymanové ale neunikne, jak mají nastražené uši.

Odtáhne Anku stranou a pološeptem jí řekne:

„Nechceš mi tím doufám říct, že kašlu na Antonovo zmizení!“ řekne.

„Evo, nechala jsi to lidem z interního vyšetřování.“

„Postupovala jsem přesně podle předpisů. Svazují mi ruce.“

„Hm, dejme tomu. Rozsudek má padnout v šestnáct hodin. Tou dobou v té síni samozřejmě budu. Nepokoušej se mě zastavit!“

Eva si zhluboka povzdechne.

„To nemám v úmyslu.“

Vtom Ance zazvoní mobil a ona ho ostentativně zvedne. Nymanová krátce zavrtí hlavou a rázným krokem odejde.

„Ano?“ ozve se Anka do telefonu.

„To jsem já,“ pronese hlas, který dobře zná z rozhovorů v posteli.

„Rahime,“ zamumlá a poodejde stranou.

„Děkuju ti za včerejší večer,“ řekne Rahim. „Vím, že bych ti neměl volat, ale něco pro tebe mám.“

„Nepovídej.“

„Myslím, že bys to měla vidět.“

9 

Lukas Frisell se dívá na povrch pod sebou. Ve skále jsou čtyři robustní, poměrně hluboké úchyty, není pochyb, že otvory tam pro ně byly vyvrtány speciálním vrtákem.

„Tak už jste viděl, co jste potřeboval?“ zamumlá si pod vousy technik klečící vedle Frisellova modrého návleku na boty. V ruce svírá tenký štěteček. Vypadá s ním jako čistič bot s nevhodným vybavením, který se ocitl na nesprávném místě.

„Díky, že jste mi dovolil se podívat,“ přikývne Frisell a ustoupí o několik kroků.

Poměrně rovný vrchol Skinnarvikské skály je stále ohrazený. U pásky stojí strážci a celou oblast pečlivě zkoumají technici, kteří rozhodně nestojí o to, aby tam Lukas Frisell pobíhal.

Frisell – navzdory tomu, jak to technici opakovaně nazvali – nepobíhá, naopak se pomalu a metodicky prochází. Je tu takříkajíc na domácí půdě, sleduje přírodu, s níž byl v úzkém kontaktu dlouhých osm let. Jeho pohled se liší od pohledu techniků, v tom je ten rozdíl. Je to spíš pohled zvířete.

Skloní se k povrchu a prohrábne hlínu ve skalních štěrbinách, kterých tu není mnoho, ovšem nic v nich nenachází.

„Co to vidím? Další vetřelec!“ řekne čísi hlas. Frisell se napřímí a ušklíbne se.

„Podle mě sem nepasuješ spíš ty.“ Šábir Sarwani se neubrání úsměvu.

„To je život,“ řekne. „Prostě jsem už nezvládal sledovat všechny ty záznamy z kamer, na kterých nic není. Našel jsi něco?“

„Ani ne,“ přiznává Frisell. „Ale jestli chceš, můžu ti to v kostce shrnout.“

„Ty mi čteš myšlenky.“

Frisell sestoupí k místu, kde je jinak plochý povrch skály o něco strmější. Zastaví se a začne Šábirovi ukazovat.

„Sem na vrchol vedou celkem tři cesty. Odspodu, od ulice Yttersta Tvärgränd, jsou dvě: tamhleta štěrková cesta, která se klikatí vzhůru, občas s několika schody, a pak tahle kamenitá, ta sem vede přímo z konce ulice. Ta se schody je pravděpodobně míň náročná, ta druhá je sice obtížnější, ale zato rychlejší. Když má člověk opravdu dobré terénní vozidlo, které může fungovat skoro jako vlek, mohl by takovou strmou třicetimetrovou cestu zvládnout. Ale v krupobití a s tak mohutnou sochou? To si dovedu jen těžko představit. A ta cesta se schody? Jak říkám, je nenáročná, ale vozidlo by si muselo poradit s těmi několika schody. Taková vozidla určitě existují. Nákladní auto nebo dodávka by v obou případech musela zaparkovat na konci Yttersta Tvärgränd.“

„A tam asi nikde není žádná kamera,“ přikývne Sarwani.

„Takže ani jednu z těch možností nemůžeme vyloučit. Nepůjdeme se trochu projít?“

Míjejí stožár, který zřejmě stojí na nejvyšším bodu skály. Radnice na opačném břehu Riddarfjärdenu odsud vypadá jako malá budova. K mrakům, které jsou nad rozlehlým zálivem dvakrát tak šedivé než jinde, se vzpíná falický komín Mnichovského pivovaru.

Dojdou na druhou stranu skály. Vzhůru směřuje ještě jedna cesta, od východu, nejprve vede mezi malými zaoblenými skalními výběžky a pak ústí na štěrkovou cestu vedoucí až na vrchol.

„Je trochu úzká,“ ukazuje Frisell, „ale solidní terénní vůz by si tady poradil.“

„Každopádně mi přijde vhodnější ta než ta strmá na druhé straně,“ poznamená Sarwani.

„Nacouvat?“ ujistí se Sarwani.

„Nějaký problém?“ zeptá se Frisell.