LILIANE SUSEWIND – DELPHINE IN SEENOT

© S. Fischer Verlag GmbH, Frankfurt am Mein, 2008

Illustrations: Eva Schöffmann-Davidov, 2008

Translation © Alena Bezděková, 2018, 2025, 2026

ISBN 978-80-284-0395-9

Letní prázdniny

„Koukej, Lili! Tohle je Severní moře!“ ukázal pan Větroplach z okna jedoucího auta na šedomodrou hladinu.

Lili Větroplaška ještě nikdy u moře nebyla a tiskla rozčileně čelo a nos na okno. Voda se táhla až k obzoru.

„Za chvilku jsme tam,“ oznámil táta. „Náš penzion musí být někde poblíž.“

Lili si odhodila neposlušné rezavě rudé kadeře z obličeje, aby líp viděla.

Domy, které míjeli, připomínaly podivné příbytky čarodějnic se slámou na střeše.

„Po dvou stech metrech zahněte doprava,“ řekl přátelsky hlas elektronické navigace.

Maminka, která seděla u volantu, zasténala. „Tady se přece odbočovat nesmí! No to je paráda!“

„Nevadí,“ uklidňoval ji táta. „Pokračuj rovně. Neboj, najdeme to.“ Pan Větroplach se dal jen velice zřídka vyvést z klidu.

Ale paní Větroplachová znovu zasténala: „Vždyť všechny ulice vypadají úplně stejně! Jak chceš najít penzion Šťastný domov?“

„Penzion Prázdninové štěstí,“ opravil ji s úsměvem táta.

„Vůbec nezáleží na tom, jak se jmenuje,“ pronesla paní Větroplachová zkormouceně. „Stejně ho nikdy nenajdeme. Ta navigace je prostě…“

„Regino!“ ozval se hlas babičky, která seděla na zadním sedadle auta. „Mysli na rozkvetlou louku a napočítej do deseti!“

Paní Větroplachová ztichla a zdálo se, že skutečně v duchu počítá.

Lili věděla, že babiččina rada má něco do sebe. Máma před nějakým časem navštěvovala seminář, kde se učila zvládat stres. Osvojila si tam speciální techniku pro případ, že má člověk pocit, že se ho svět chystá převálcovat. Má myslet na něco krásného, třeba na louku se stovkami sedmikrásek, a zvolna počítat do deseti. Pak mu bude líp. U maminky to už několikrát skutečně zabralo. Třeba když ji zas jednou v zaměstnání zahltili spoustou úkolů, nebo když se kvůli něčemu rozčílila – třeba kvůli televiznímu programu nebo sousedovi s hlučnou sekačkou. To jí pak babička připomněla květiny a počítání a ona se většinou zas uklidnila.

„Až to bude možné, otočte se,“ doporučila blahosklonně navigace. Jeli špatným směrem.

Paní Větroplachová se prudce nadechla. „Já se z toho zblázním. A ten mizerný křáp – “ Zmlkla uprostřed věty a krátce se otřásla jako zmoklý pes. Pak jen zamumlala: „Sedmikrásky, sedmikrásky, sedmikrásky…“ Se soustředěným výrazem v obličeji otočila auto.

Lili si rozpačitě navíjela vlasy na ukazováček. Tak trochu se za mámu styděla. Nechtěla, aby její rodina udělala na Lukáše špatný dojem. Lukáš byl její nejlepší kamarád a na dovolenou k Severnímu moři vyrazil s nimi. Jeho rodiče odjeli na tři týdny na služební cestu a syna nemohli vzít s sebou, a proto jim Větroplachovi navrhli, že Lukáš může strávit část prázdnin s nimi. Lili z toho měla obrovskou radost. Byla jedináček a nikdy neměla hodně kamarádů, a tak ji představa, že pojede na dovolenou i s Lukášem, těšila. Ve dvou je všechno mnohem zábavnější!

„Tvoje máma si už vážně potřebuje odpočinout,“ zašeptal Lukáš Lili a povzbudivě se na ni usmál.

Dívka mu úsměv ostýchavě oplatila. Její kamarád mámu vlastně ještě neznal, i když se u nich posledních pár měsíců čas od času zastavil. Liliina maminka hodně pracovala a domů se většinou vracela až pozdě večer. Také o víkendech zůstávala často v redakci, takže ji Lili občas celé dny vídala jen u snídaně.

Regina Větroplachová pracovala v televizi jako moderátorka odpoledních zpráv. Každý den, přesně ve dvě, ve tři a ve čtyři hodiny, se objevovala na obrazovce a informovala diváky, co se odehrálo ve světě. Doufala, že se jí jednou podaří přejít do večerních zpráv, nebo dokonce moderovat politické debaty. Proto se tak usilovně věnovala práci a měla málo času na rodinu nebo na odpočinek. Větroplachovi už nebyli společně na dovolené několik let.

„Madam!“ ozval se náhle pronikavý kočičí hlas z kufru. Lili i ostatní pasažéři sebou trhli. Mňoukání znělo ostře a tak trochu rozmrzele, ale jen Lili rozuměla tomu, co kočka říká.

„Byla byste tak laskavá a vysvobodila mě z té nestydatě těsné bedny?“

Byl to hlas Šlechtičny, Lukášovy kočky, která stejně jako Liliin pejsek Bonsaj cestovala v přepravce v kufru auta.

„Už tam budeme, vážená dámo, prosím, vydržte ještě pár minut,“ odpověděla Lili, která se při rozhovoru se vznešenou kočkou vždy snažila vystihnout správný tón

„Ach to ne, ne, to nepřipadá v úvahu,“ odvětila kočka. „Madam, je mi to nesmírně nepříjemné, ale musím trvat na tom, abyste mě ihned vysvobodila.“ Lili svraštila čelo. Ale to už se ozval Bonsaj z druhé přepravky. „Lili, mám pocit, že Šlechtična si musí ihned odskočit. Vypadá velice neklidně.“

„Ach tak!“ vykřikla Lili. „Tak proč to neřekne rovnou! Mami, můžeš na chvilku zastavit? Šlechtična si musí odskočit.“

Kočka rozčileně zopakovala její slova: „Musí si odskočit? Ctěná dámo, buďte tak laskavá a nešiřte o mně takové ostudné zvěsti. Samozřejmě si chci jen trochu protáhnout nohy… Cokoli jiného by bylo nemyslitelně obyčejné.“

Auto zastavilo u malé polní cesty. „Ale pospěšte si!“

Lili vystoupila, naklonila se do kufru a otevřela přepravní box. Oranžově zbarvená tygrovaná kočka vyklouzla z přepravky se soustředěným výrazem ve tváři. Snažila se zachovat dekorum, ale její obvyklá elegance naléhavostí jejího problému značně utrpěla. Poněkud toporně vyskočila z auta a zmizela mezi křovím na okraji cesty.

„Hej, Lili!“ ozval se Bonsaj z druhé přepravky a Lili otevřela mřížku. Maličký bílý pejsek vyletěl ven, oblízl paničce celý obličej a rozčileně zaňafal.

„Lili! Božíčku! Lili!“ Pak nastražil uši. „Bacha!“ vyštěkl. „Venku něco je!“

Než se Lili stačila ohlédnout, už vyskočil z kufru a řítil se ke keříkům.

„No to je paráda!“ vykřikla paní Větroplachová.

„Oba jsou v tahu! Lili, dojdi pro ně. A dávej pozor, ať tě nikdo neslyší, když si s nimi povídáš!“

Lili odstoupila od kufru auta a vydala se mezi keříky za Bonsajem.

Překvapilo ji, když zjistila, že na druhé straně živého plotu je farma. Šlechtična s Bonsajem stáli necelý metr od ní. Lili užasle zvedla obočí, protože obě zvířata se přikrčila a zaujala lovecký postoj. Zjevně objevila nějakou kořist. Lili se pátravě rozhlédla, ale vzápětí zjistila, co ty dva upoutalo: před farmou pobíhalo několik slepic s kohoutem.

„Lili,“ ňafl Bonsaj tiše. „Koukej, nafouklí holubi!“

„To jsou slepice,“ vysvětlovala Lili šeptem. Šlechtična napjala všechny svaly v těle. „Vskutku skvostná kořist!“

Stejně jako Bonsaj, ani ona slepice ještě nikdy neviděla. „Všichni členové této opeřené společnosti prodlévají většinu času na zemi. Povězte mi, ctěná dámo, je toto panstvo vhodné ke konzumaci?“

„Ne! Na ty nesmíte zaútočit!“ sykla Lili. Napětí v těle kočky se prudce uvolnilo.

„Jak prosím?“ pohlédla zamračeně na Lili. „Taková hrozná ostuda pro tak legendární lovkyni jako já!“

V té chvíli vyskočil na hromádku hnoje kohout, hrdě se rozhlédl a zplna hrdla zakokrhal: „Moje! Tohle všechno! Všechno je moje!“

Šlechtična znechuceně zvedla nos. „Neútočit… taková nestydatost. Víte, zákazy nesnáším.“

Bonsaj štěkl. „Vážně je to škoda, že si s těmi nadutými slepicemi nemůžeme pohrát.“ Pak nastražil uši: „Pozor! Někdo jde!“

Lili se otočila a uviděla mámu. „Co tady ještě děláte?“ zeptala se naštvaně. „Všichni na vás čekáme!“

„Už jdeme, mami,“ odpověděla Lili tiše a provinile se přikrčila.

Máma se zastavila, podívala se na ni a povzdechla si. „Omlouvám se, Lili. Už jsem zas hrozně podrážděná.“

To Lili neušlo.

„Ale když jsme tu zrovna samy, možná bychom si mohly promluvit. Něco mi totiž leží na srdci.“

Lili tázavě pohlédla na mámu. S čímpak asi přijde?

„Teď už všichni tvoji spolužáci a zaměstnanci zoologické zahrady vědí o… o tvém pozoruhodném talentu…“ spustila paní Větroplachová váhavě. „Mluvila jsem se všemi učiteli a ředitelkou zoo a prosila je, aby se o tom příliš nešířili.“

Lili polkla. Tak o to se jedná! Máma se odjakživa děsí, že by se ostatní mohli dozvědět o neobvyklých schopnostech její dcery. Vždycky pečlivě dbala na to, aby její odlišnost utajila. A když se někdy přece jen něco prozradilo, rodina se co nejrychleji přestěhovala do jiného města.

Po posledním stěhování před několika měsíci však Liliino tajemství vyšlo najevo. Ale tentokrát lidé reagovali jinak než dřív. Nikdo se jí nezačal bát, nechovali se k ní, jako by přišla z jiné planety.

Naopak, všichni se o ni zajímali a považovali její dar za něco krásného. I v zoologické zahradě si už Lili našla kamarády. Pracovala tam po vyučování jako tlumočnice a překládala pečovatelům a ředitelce, co zvířata říkají. Zaměstnanci se vůči ní chovali úplně normálně a to se jí líbilo.

Lili nechápala, proč máma najednou mluví tak starostlivě o jejích schopnostech.

„Jsem hrozně šťastná, že se zpráva o tobě ještě neobjevila v novinách,“ pokračovala paní Větroplachová. „Vlastně je zvláštní, že se to ještě k žádnému z reportérů nedostalo, když uvážím, kolik lidí už o tobě ví.“

Lili zírala na tkaničky v botách. Kam tím máma míří?

„Nejspíš těm lidem nikdo nevěří, když se o tom zmíní.“ Paní Větroplachová smetla špičkami prstů zrníčko prachu z Liliina trička. „Když někdo začne tvrdit, že zná děvče, které umí mluvit se zvířaty, určitě ho považují za cvoka. Ta historka je víc než zvláštní.“

Lili vzhlédla. „Tak podle tebe jsem zvláštní?“

„To jsem neřekla!“ ohradila se máma. „Já si jen myslím, že je důležité, aby se o tvé… mimořádnosti nedozvěděli ještě další lidé. Jinak se zprávy o tobě dostanou do televize a do novin. Copak tohle chceš? Vždyť přece nemáš ráda, když jsi ve středu pozornosti!“

„Já… no, to ne…“

„Tak vidíš…“ Paní Větroplachová si uhladila svou elegantní halenku a urovnala si vlasy. Měla je moderně ostříhané a jako vždycky se pečlivě nalíčila.

„Chci tě jen chránit.“

Lili se na ni pochybovačně podívala. Je to vážně pravda? Nebo se máma ve skutečnosti bojí, že by její televizní kariéře uškodilo, kdyby zvěsti o dceřině nadání pronikly na veřejnost?

Paní Větroplachová dodala. „V tom penzionu se musíš chovat nenápadně, jasné? Všichni si chceme na dovolené odpočinout a nestojíme o to, aby se nás někdo vyptával na mluvící zvířata. Ty snad ano?“

Lili znovu sklopila hlavu. Často přemýšlela o tom, jestli si máma potají nepřeje, aby její dcera byla stejná jako ostatní děvčata a ne… jiná. Kdo ví, možná se za ni stydí? Takové myšlenky ji bolely.

Paní Větroplachová se snažila upravit dceři vlasy, ale rychle to vzdala. Rudé kadeře se prostě nedaly zvládnout. „Chci jen jedno: abychom strávili příjemnou rodinnou dovolenou. Všichni. I ty!“

Lili naštvaně sevřela pěsti. Jak má strávit krásnou dovolenou, když bude tři týdny neustále myslet na to, že se musí chovat normálně! Myslela, že tyhle hry na schovávanou už patří minulosti. „Ty se prostě bojíš, že tě ocejchují jako mámu podivné holky!“ vyletělo z ní a vzápětí se vyděsila. Ještě nikdy takhle na mámu nezakřičela.

Matčin pohled ji probodl jako šíp.

„To není pravda. Jen chci mít konečně jednou pocit, že jsme úplně normální rodina!“ vyštěkla na dceru.

Vtom Bonsaj vyštěkl. „Hej, lidičky!“

Lili se zmateně rozhlédla kolem, protože nechápala, co tím myslí. Ale pak si uvědomila, co se děje: slepice zaslechly její výkřik a přímo zkameněly. Vytřeštěně zíraly na Lili. Zareagovaly stejně jako ostatní zvířata, když ji poprvé zaslechla. Nevěděly, co si mají o tom děvčátku myslet, a tak na ni jen zíraly jako zhypnotizované.

„Tak co, dobrý?“ ňafl Bonsaj na slepice a zavrtěl ocasem. Nejspíš si myslel, že se dívají na něj.

„Božíčku! Slepice!“ zasyčela paní Větroplachová, když si uvědomila, co se stalo. „Jen ať nezačnou vyvádět!“ Konejšivě zvedla dlaně a soustředěně se na ně zadívala

„Pojď, Lili, zmizíme odtud,“ zašeptala a začala pomaličku couvat.

Lili ji napodobila a po špičkách se plížila od živého plotu.

Chvilku to vypadalo, že slepice budou dál postávat jako sochy, ale pak se ozval pronikavý výkřik kohouta: „Nenechte je utéct! Útok!“

Slepice se rázem probraly z ochromení, začaly hlasitě kdákat a rozběhly se za kohoutem, který se s ohlušujícím rámusem pustil do pronásledování.

„Rychle pryč!“ rozkřičela se Lili a vzala nohy na ramena. Společně s mámou, Bonsajem a Šlechtičnou se prodrali křovím, rozběhli se k autu a bleskově naskákali dovnitř. Paní Větroplachová prudce nastartovala.

„Co se děje?“ zeptal se Liliin táta nechápavě, ale to už se z křoví vyřítilo hejno zdivočelých slepic vedené vztekem zaslepeným kohoutem, který kokrhal: „Chyťte ji! Chyťte tu holku! Tak hněte sebou!“

„Božíčku!“ vydechla babička. „Regino, šlápni na to!“

Motor zařval. Ale to už se celé hejno vrhlo na auto. Kohout přistál na střeše a dál rámusil z plného hrdla. „To děvče! Tak řekni něco! Řekni něco!“

Slepice poskakovaly po kapotě motoru a po střeše auta a jedna přes druhou kdákaly. Lili v tom rámusu rozeznala jen několik vět: „Umí slepičí řeč!“ a „Ať u nás zůstane!“

Paní Větroplachová energicky zatroubila, pak sešlápla plyn a auto vyrazilo. Slepice tím prudkým trhnutím popadaly na zem a svalily se na sebe. Před okny auta se vznášela záplava peří, ve vzduchu tancovaly nadýchané zadky slepic a ze všech stran znělo rozhořčené hašteření.

Kohout přistál až úplně nahoře, nad hromadou slepic kdákajících a třepotajících křídly. Zahleděl se na to hemžící se hejno pod sebou, pyšně natáhl krk a zakokrhal: „Tohle všechno je moje!“

Penzion Prázdninové štěstí

„Tohle je ono?“ předklonila se babička a vykoukla z okna.

„Ano, to musí být ono,“ potvrdil táta.

„No to snad ne! Koukněte se na to!“

Rámy oken v celé budově někdo natřel zářivými odstíny, střecha svítila mátově zelenou barvou. Projeli pod velkou branou tyrkysové barvy, na níž trůnila červenozeleně kostkovaná plastová slunečnice vysoká jako dospělý člověk.

„To se mi snad jenom zdá,“ vyhrkla máma zděšeně.

„Regino! Sedmikrásky!“ zavelela babička přísným hlasem, a paní Větroplachová zmlkla.

„Co je to za divný zvuk?“ zeptal se psík.