© S. Fischer Verlag GmbH, Frankfurt am Mein 2008

Illustrations: Eva Schöffmann-Davidov, 2008

Translation © Alena Bezděková, 2018, 2025, 2026

ISBN 978-80-284-0397-3

Pro Paps, Evu a Brigittu

První den v práci

Lili měla srdce až v krku. Stála před velkou bránou, kterou se vcházelo do zoologické zahrady, a neklidně si omotávala rezavě rudou kadeř na ukazováček. Dnes šla poprvé pracovat do zoo. Už týdny se na tento den hrozně těšila, ale teď byla tak rozrušená, že by nejradši utekla.

„Máme jít s tebou?“ zeptal se táta a trochu ustaraně si ji měřil pohledem. „S babičkou tě můžeme doprovodit až do kanceláře paní ředitelky.“

Babička se na ni povzbudivě usmála. „První den v novém zaměstnání bývá člověk vždycky trochu vyvedený z míry. Pojď, Lili, půjdeme tam s tebou.“

„Ne, to je dobrý,“ vyhrkla Lili a prudce zakroutila hlavou. Vlasy se jí divoce roztančily kolem hlavy. Nechtěla, aby ji táta s babičkou vodili za ruku jako malou holku. Tím by všem jen připomněla, jak je mladá.

„Já to zvládnu,“ pronesla odhodlaně a zhluboka se nadechla.

Táta se rozzářil. „Správně! Větroplachové se jen tak nedají!“

Lili se statečně usmála a sedla si na bobek, aby se rozloučila se svým malým, střapatým pejskem Bonsajem.

„Já teď půjdu dovnitř a domů se vrátím až večer,“ vysvětlovala bílému klubíčku.

„Cože? Jak to? Co tam budeš dělat?“ štěkal Bonsaj poplašeně a nastražil uši. Ze zoologické zahrady se ozývaly roztodivné zvuky, které vydávala nejrůznější zvířata – medvědí bručení, opičí skřeky, klapání pelikáních zobáků.

„Slyšíš to?“ přešlapoval Bonsaj neklidně. Vtom se ozval zvlášť pronikavý, ostrý opičí skřek. Bonsaj sebou trhl.

„Útok! Poplach! Tak dělejte přece něco!“ ňafal ze všech sil.

Lili ho konejšivě pohladila po hlavě. Bonsaj nevěděl, co znamená to volání neznámých zvířat, protože byl pes a mluvil výhradně psí řečí. Zato Lili velice dobře rozuměla, co opice skřehotají. „Hej, ty tam! Podej mi tu mrkev!“ – „Přines si ji sám, lenochu!“

Medvěd bručel: „Dneska je ale krásný den!“ A pelikáni se dohadovali, v kterém zobáku skončí většina místních ryb.

„Nic se neděje, Bonsaji,“ uklidňovala Lili psa, který byl už tři roky jejím věrným průvodcem. „Nemusíš si dělat starosti.“

„Co jsou zač tamty nestvůry?“ štěkal Bonsaj rozčileně na ospale vyhlížející papoušky, jejichž voliéra se rozkládala hned za hlavním vchodem do zoologické zahrady. „Vypadají děsně nebezpečně!“

„Ale kdepak, to se opravdu pleteš!“ odporovala mu Lili jemně. „Bonsaji, vážně nemusíš tolik štěkat.“

Bonsaj zmlkl a pátravě se zadíval na Lili. Pak s povzdechem odkráčel k jednomu velice zajímavě vonícímu stromu.

„Ty jsi Lili?“ ozval se náhle přátelský hlas. Vedle nich se objevil mladý ošetřovatel zvířat v zelené kombinéze.

„Ano,“ odpověděla dívka.

„Čekám tady na tebe. Já jsem Tom.“ Mladík potřásl Lili rukou a oznámil jejímu otci a babičce: „Zavedu Lili k paní ředitelce.“

A jde do tuhého, blesklo Lili hlavou a srdce se jí znovu rozbušilo. Rychle se rozloučila s babičkou, Bonsajem a tátou, který za ní volal: „Nezapomeň sníst svačinu, zlatíčko!“

Lili si připadala trapně. Tom si bude myslet, že je malá holka! Vešla za ošetřovatelem do zoo.

Tom měl modré oči a světlehnědé, dlouhé vlasy, které si svázal do ohonu. Vypadal celkem sympaticky a zeptal se Lili, jestli je nervózní.

„Tak trochu,“ zalhala Lili.

„Určitě to nebude tak hrozný,“ utěšoval ji. Poté ji odvedl do nízké budovy. Procházeli mezi pytli s krmením, kbelíky, lopatami a kdejakým nářadím.

„Tohle je hlavní budova,“ vysvětloval. Krátce nato vešli do místnosti, kde už seděl víc než tucet ošetřovatelů zvířat a ředitelka zoologické zahrady, paní Voctářová.

„Tak tady ji máme!“ zvolala vysoká, hubená žena.

„Liliano Větroplachová, jsme rádi, že nám chceš pomáhat při práci s našimi zvířaty.“ Třemi ráznými kroky přešla k Lili, ruce zkřížené za zády. Lili už paní ředitelku znala, ale přesto jí srdce rozčilením málem vyskočilo z hrudi.

Paní Voctářová měla tmavohnědé, už mírně prošedivělé vlasy, které si na zátylku svázala do těsného uzlu. Pohybovala se trhavě a byla vyšší než většina mužů v místnosti. Vypadala, jako by měla v zádech pravítko. Na první pohled si dokázala získat autoritu.

„Já taky,“ odpověděla Lili sotva slyšitelně. „Já… Já jsem taky hrozně ráda…“ Když si Lili uvědomila, že plácá nesmysly, zrudla jako rak.

„Jistě, určitě nám můžeš být hodně prospěšná,“ pomohl jí Tom z rozpaků. „Kdybych tak měl tvoje schopnosti…“

Lili se nepatrně usmála. Tom byl zjevně nejmladší ošetřovatel zvířat. Mohl mít tak osmnáct let. Vtom si povšimla světlovlasé dívky, která stála na druhé straně místnosti s rukama založenýma na prsou a zamračeně ji sledovala. Ta byla nejspíš ještě mladší než Tom. Lili si pomyslela, že jí může být sotva šestnáct let. Připadala jí povědomá. Kde ji už viděla? Proč měla pocit, že ten nedůvěřivý, nepřátelský pohled zná?

Slovo si opět vzala paní Voctářová. „A schopnosti této dívky jsou přesně to, oč nám jde.“ Ředitelka se postavila před Lili a ošetřovatele zvířat.

„Jak jistě všichni víte, Liliana umí mluvit se zvířaty. Většina z vás už slyšela o tom, že Liliana před několika týdny zjistila, proč naše slonice Marta občas vyvádí jako pominutá a nahání strach nejen návštěvníkům, ale i ošetřovatelům. Tehdy jsme museli Martino slůně, malého Roniho, prodat do jiné zoo, protože jsme se obávali, že by mu mohla při některém ze svých záchvatů ublížit. Bez Lilianina tlumočení bychom ještě dlouho tápali a možná bychom se nikdy nedozvěděli, že Martu bolí uši a reaguje podrážděně na hluk. Halas návštěvníků jí způsoboval přímo utrpení, a proto občas tak zběsile řádila. Díky Lilianě se mezitím nejen zahojily Martiny uši, ale navíc se nám podařilo získat zpět i Roniho. Oba už žijí několik týdnů společně v nově vybudovaném sloním pavilonu. Za to, že jsou dnes oba tak šťastní, vděčíme pouze a výhradně jí!“

Paní Voctářová začala tleskat a ošetřovatelé se k ní připojili. Lili znovu zrudla a nevěděla, co si má počít.

Navíc to nebyla jen její zásluha, že jsou oba sloni znovu pohromadě – velký podíl na tom měl i její nejlepší přítel Lukáš.

Lili si všimla, že světlovlasá dívka se k potlesku nepřidala. Nejmladší ošetřovatelka měla ještě stále ruce založené na hrudi a pohrdavě se na ni dívala. Co to s ní je? Proč se tváří tak odmítavě?

Vtom dívka promluvila. „Proč tahleta…“ ukázala bradou na Lili, „nezačala pracovat v zoo už dřív? To s Martou se přece stalo už před několika týdny…“

Všichni se tázavě zadívali na Lili.

„Máma nechtěla, abych… abych tady pracovala,“ vykoktala Lili.

Ředitelka jí přispěchala na pomoc.

„Paní Větroplachová by byla ráda, aby se o Lilianině zvláštním nadání příliš nemluvilo. Myslí si, že už o něm ví příliš mnoho lidí – její třídní učitel, spolužáci a zaměstnanci zoo,“ vysvětlovala ošetřovatelům.

„Ujistila jsem ji, že to nebudeme nikde roztrubovat a že dáme pozor, aby se o jejích schopnostech nedozvěděli naši návštěvníci. Víte přece, že jsem vás už několikrát žádala, abyste se o ní nikde nezmiňovali.“

Ošetřovatelé přikývli.

„Takže do práce!“ tleskla ředitelka rukama. „Liliano, ty ses byla během posledních týdnů za slony několikrát podívat. Jsou spokojení? Daří se jim dobře?“

„No, ano…“ odpověděla Lili rychle. Ošetřovatelé ji ještě stále pozorovali, a tak byla nervózní. „Sloni… jsou na tom dobře.“ Příliš pozdě si uvědomila, že ani tahle věta nezní přesvědčivě. V té chvíli se světlovlasá dívka uštěpačně rozesmála. Lili upadla do ještě větších rozpaků.

„Čemu se tak hloupě směješ, Týno?“ vyjel Tom na mladou ošetřovatelku.

Dívka zmlkla a zarputile se zahleděla na podlahu.

„Myslíš, že je hezké, vysmívat se člověku, který zrudne rozpaky?“ přidala se ředitelka.

Lili sklopila hlavu.

„My si z tebe přece taky neděláme legraci, když si před poradou opakovaně zapomínáš vypnout mobilní telefon, ten uprostřed jednání zazvoní a ty zrudneš jako rak!“ připomenula jí paní ředitelka.

„Když už o tom mluvíme, co kdybys mi ten mobil prostě dala, než ti zas někdo zavolá?“

Kristýna polkla. „Já ho u sebe nemám.“

Ředitelčino levé obočí se zvedlo. „A to ti mám věřit?“

Sáhla do kapsy ošetřovatelčiny kombinézy, ale nic v ní nenašla.

„To snad ne? Ty jsi ztratila mobil?“ Kristýna pohodila rameny.

„Říkala jsi něco?“

Ředitelka se před dívkou vztyčila v plné výši a založila ruce v bok. „Na něco jsem se tě ptala!“

„Já… ztratila jsem ho,“ vykoktala Kristýna.

„Tak to je pro nás všechny skutečné požehnání.“

Paní Voctářová si znovu povzdychla a obrátila se k ostatním.

„Takže všichni víte, že Liliana rozumí zvukům a voláním, kterými se zvířata navzájem domlouvají – pípání, pískání, štěkání, krákorání, kvokání, kvičení, kňučení, kňourání, kokrhání, houkání, tokání, švitoření, vřeštění, mečení, řehtání, bučení, bečení, mňoukání, kejhání, syčení, bručení, vrkání, vrčení, kejhání, štěbetání, předení, broukání, bublání, bekání, vytí, řvaní, ržání, frkání, hudrování, kukání, hvízdání i troubení.“

Lili i ostatní zírali s vytřeštěnýma očima na vysokou ženu, která se při tom výčtu ani jednou nenadechla.

„A zvířata zase rozumí Lilianě, když na ně promluví,“ dodala ředitelka. „Mluví úplně normálně, lidskou řečí, ale zvířata jí přesto rozumí. Nikdo netuší, jak je to vlastně možné, ale na tom přece vůbec nezáleží. Hlavní je, že to funguje! Díky této dívce můžeme zjistit, co nám chtějí naše zvířata sdělit. V zoo máme několik problematických případů…“

„Ronimu dnes není dobře,“ přerušil Tom ředitelku. Paní Voctářová znovu povytáhla levé obočí.

„Tak zaprvé, Tomáši Sedláku! Skákat někomu do řeči je neslušné!“

Tom sklopil pohled a zamumlal: „Omlouvám se, paní ředitelko.“

„A zadruhé chci ihned vědět, co je s Ronim!“

„Včera večer nic nežral a připadal mi celý přepadlý.“

„Mohu za ním zajít?“ zeptala se Lili paní Voctářové. Při svých dřívějších návštěvách ve sloním pavilonu se se slůnětem skamarádila a ráda by toho malého hromotluka znovu viděla.

„Vlastně jsme měli…“ uvažovala ředitelka nahlas. Ale pak odmítavě mávla rukou. „Tak dobře. Tom, Kristýna a Liliana mě doprovodí ke slonům.

Pan Pilát a pan Šedivý nakrmí tuleně a vyčistí jim bazén.“

„Ano, paní ředitelko,“ ozvali se dva oslovení ošetřovatelé.

Ředitelka postupně rozdělila úkoly i ostatním ošetřovatelům, kteří se ihned dali do práce.

Když už v místnosti zbyli jen Lili, Tom a Kristýna, ředitelka zavelela: „Za mnou!“ a dlouhými kroky vyrazila ven.

Lili i ostatní se s ní snažili držet krok. Husím pochodem pospíchali částí zoo, kterou Lili zatím nenavštívila, kolem leoparda a tygřice. Dravci podřimovali ve svých výbězích, ale když ji ucítili, se zaujetím vstali a přiběhli k mřížím. Tak to bylo vždycky, když ji zvířata poprvé uviděla. Ihned poznala, že to lidské mládě je zvláštní. Ani s nimi nemusela promluvit. Lili si zvědavě zírajícího leoparda a tygřice nevšímala.

Někdy se jí určitě naskytne příležitost, aby se jim představila. Teď se musela soustředit na to, aby dělala stejně dlouhé kroky jako paní Voctářová a nevypadla z rytmu. Kráčeli kolem domova dalších šelem. Lili poočku mrkla do velkého venkovního výběhu a objevila nádherného lva stojícího na skále. Prudce se zarazila. Vzápětí do ní narazil Tom, který pospíchal za ní.

„Co se děje?“

Paní Voctářová s Kristýnou pokračovaly v chůzi a nepostřehly, že se Tom s Lili zastavili.

„Ten lev…“ pronesla Lili zvolna, aniž odvrátila pohled od majestátního zvířete.

„Šankar?“ Tom hrdě dodal. „Je to jedno z nejkrásnějších zvířat v zoo, naše největší atrakce.“

Před lvím výběhem postávalo skutečně víc návštěvníků než před ostatními klecemi. Všichni obdivovali hrdého pána zvířat, který se tyčil na skále nehybně jako socha, zatímco si vítr pohrával s jeho mohutnou hřívou.

„Je neštastný,“ zamumlala Lili.

„Cože? Šankar?“ zeptal se Tom překvapeně.

„Jak jsi na to přišla?“

„Já…“ Lili to nedokázala vysvětlit.

I když se lev hrdě vypínal na skále s vysoko zdviženou hlavou, Lili věděla, že se necítí dobře. Nezvyklé bylo i to, že si Lili vůbec nevšímal, ačkoli ji viděl a musel slyšet její hlas. „Mohla bych si s ním někdy popovídat?“

„No jasně,“ odpověděl Tom. „Ale teď bychom se měli fofrem pustit za Generálkou… hmm… chtěl jsem říct za paní ředitelkou.“

Lili odtrhla zrak od Šankara a rozběhla se s Tomem ke slonímu pavilonu, do nějž právě paní Voctářová a Týna vstupovaly.

Ucpaný slon

„Kde jste se toulali?“ napomenula je ředitelka, když celí udýchaní vběhli do sloního pavilonu.

„Lili!“ zatroubila Marta radostně. Šedá obryně pospíchala k nízké zídce před hlubokým příkopem, který ohrazoval její výběh, a natahovala k Lili chobot na pozdrav.

„Půjdeme za ní,“ nařídila ředitelka. Lili, Tom a Kristýna ji následovali dveřmi vedoucími do rozlehlého sloního areálu.

Marta jim vyšla dlouhými, rozvážnými kroky naproti a Lili ji přátelsky pohladila po chobotu.

„Ahoj, Marto. Kde máš Roniho?“

„Není mu dobře. Od včerejšího večera postává v rohu a jen tiše zírá před sebe,“ odpověděla Marta zachmuřeně. „Po krmení divně zmlkl. Bojím se o něj.“ Lili zašla za Ronim do rohu výběhu. Slůně, které bylo sotva větší než ona, stálo nehybně se svěšenou hlavou.

„Roni, co je ti?“ zeptala se Lili a přitočila se k němu. Ale malý tlustokožec neodpověděl. Sice se na ni podíval, ale z chobotu mu nevyšel ani hlásek.

„Co ti Marta řekla?“ zeptala se paní Voctářová, která samozřejmě rozhovoru mezi Lili a slonicí nerozuměla.

„Roni se chová tak podivně od včerejšího krmení,“ tlumočila Lili.

„Tome, slony jsi včera krmil ty s Kristýnou, že? Co měli k večeři? Nedali jste jim něco zkaženého?“

Ředitelka se přísně zadívala na Toma, ale ten zůstal klidný.

„Dostali brambory s řepou, naprosto čerstvé.“ Lili se znovu obrátila k Martě. „Nevšimla sis něčeho neobvyklého?“

Kristýna si odkašlala a zvedla ruku.

„Já…“

„Bolí tě to?“