Oliver Pötzsch

DER HENKERSTOCHTER UND DER TEUFEL VON BAMBERG

Copyright © 2014 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2016 by Jitka Perglová

ISBN  978-80-284-0932-6

Pro Olivii, nového člena velké Kuislovy rodiny.

Zůstaň i nadále plná radosti

a šedivému světu daruj svůj úsměv.

A jak se říká mezi potomky katů: Zlom vaz!

„Proč s takovou námahou pátráme po čarodějích? Dejte na mě,

soudcové, já vám hned ukáži, kde vězí. Pochytejte kapucíny,

jezuity, všechny pobožné lidi a začněte je mučit – oni se přiznají.

Pokud někteří budou zapírat, tak je mučte potřetí, počtvrté, určitě

se pak se doznají. (...) Budete-li chtít získat ještě další, dopadněte

preláty, kanovníky či církevní učitele, jistě se přiznají,

neboť jak by tito jemní, uhlazení pánové dokázali něco vydržet?“

FRIEDRICH SPEE VON LÄNGENFELD,

Cautio Criminalis, léta Páně 1631

Románové postavy

KUISLOVA RODINA

JAKOB KUISL, kat v Schongau

BARTOLOMĚJ KUISL, jeho bratr, kat v Bamberku

MAGDALENA FRONWIESEROVÁ (rozená KUISLOVÁ),

katova dcera

SIMON FRONWIESER, schongauský lazebník a ranhojič

Kuislova dvojčata GEORG A BARBARA

PETER A PAUL, děti Magdaleny a Simona Fronwieserových

BAMBERK

MISTR SAMUEL, městský fyzikus a biskupův osobní lékař

KATARINA HAUSEROVÁ, snoubenka Bartoloměje Kuisla

JERONÝM HAUSER, Katarinin otec, městský písař

MARTIN LEBRECHT, hejtman městské stráže

ADELAIDA RINSWIESEROVÁ, manželka apatykáře

BERTOLD LAMPRECHT, majitel hostince U divocha

JEREMIÁŠ, jeho správce

ALOIS, Bartolomějův knecht

ANSWIN, hadrník a sběrač mrtvol

MATYÁŠ, ponocný a opilec

HERECKÁ SPOLEČNOST

SIR MALCOLM, principál kočovné herecké společnosti

GUISCARD BROLET, principál jiné společnosti

a největší konkurent sira Malcolma

MARKUS SALTER, dramatik a herec

MATHEO, mladičký představitel ženských rolí

a idol divaček

NĚKTEŘÍ BAMBERŠTÍ KONŠELÉ

GEORG SCHWARZKONTZ, obchodník se sukny

TADEÁŠ VASOLD, starší radní

KORBINIAN STEINKÜBLER, biskupův kancléř

MAGNUS RINSWIESER, apatykář

JAKOB STEINHOFER, tkadlec

CÍRKEVNÍ HODNOSTÁŘI

FILIP VALENTIN VOIT VON RIENECK, bamberský kníže-biskup

SEBASTIAN HARSEE, světící biskup z Bamberku

JOHANN FILIP VON SCHÖNBORN, kurfiřt,

arcibiskup z Würzburgu,

biskup z Wormsu a Mainzu

Prolog

16. února léta Páně 1626,

Schongau

Toho dne, kdy otec ve velkých útrapách zahynul, se Jakob Kuisl rozhodl, že svému rodnému městu dá navždy sbohem.

Byl to ten nejchladnější únor od doby, kam sahala lidská paměť. Z hřebenů střech visely metrové rampouchy, staré dřevo hrázděných domů skřípalo a sténalo v mrazu, jako by samo žilo, přesto se podél Tržní uličky vedoucí od radnice dolů k městské bráně shromáždily stovky lidí. Všichni byli zahalení do teplých šátků a kůže, ti bohatí se choulili do hřejivých kapucí z medvědích či veverčích kožešin, mnozí z chudiny měli omrzliny ve tvářích nebo na nohách, které jen chabě chránily roztrhané hadry. Mlčky, přesto s jiskřivýma, žádostivýma očima pozorovali malou skupinu, která si mezi nimi razila cestu po široké ulici pokryté rozbředlou sněhovou kaší a mířila od severní městské brány ven směrem k popravišti. Jako psi, kteří zachytili krvavou stopu, následoval dav lidí odsouzeného, čtyři znechuceně se tvářící dráby s halapartnami a kata s oběma knechty.

Jakob a jeho otec šli vpředu, přičemž Johann Kuisl znovu a znovu klopýtal a musel se opírat o svého urostlého, téměř čtrnáctiletého syna. Tak jako mnohokrát předtím popíjel schongauský kat před popravou dlouho do noci. Proto se mu v posledních letech při ní nejednou třásla ruka, nicméně tak špatné jak dnes to s ním ještě nikdy nebylo. Jeho tvář byla šedá jako popel, páchla z něj kořalka a měl co dělat, aby se vůbec udržel na nohou. Jakob byl rád, že otec dnes musel vykonat jen poměrně jednoduchou popravu oběšením. Hranici by v nejhorším případě mohl zapálit i on sám s mladším bratrem Bartolomějem.

Kradmo zabloudil pohledem k odsouzenému, který ve svých roztrhaných šatech a s pomlácenou tváří připomínal spíš bytost přebývající někde v jeskyních než člověka. Leinsamův Hans žil poslední roky jako divá zvěř a teď ho měli stejně tak i sprovodit ze světa. Většina schongauských znala starého ovčáka z lesa, když sbírali dříví nebo hledali bylinky. Hans byl hloupý jako jeho ovce, neměl daleko ke slabomyslnosti, ale až donedávna ho všichni považovali za neškodného. Jen děti z něho mívaly strach, když se k nim blížil se svou šklebící se, bezzubou hubou a chtěl je pohladit po hlavě, mumlajíc něco nesrozumitelného, nebo jim podával nějakou lepkavou sladkost. Také Jakob ho několikrát potkal na pasece, když se s oběma mladšími sourozenci Bartolomějem a Elisabeth toulal v lesích kolem města. Teprve tříletá Lisl se ho pokaždé pevně chytila za ruku, zatímco Bartoloměj po ovčákovi házel jedlové šišky, dokud ubožák s naříkáním nevzal do zaječích. Matka je všechny tři často varovala před tuláky bez přístřeší, přesto Jakob při pohledu na Hanse cítil spíš soucit, zatímco dvanáctiletý Bartoloměj by ho nejraději pověsil na nejbližší strom jako hostinu pro havrany. Co si Jakob pamatoval, zvířata byla pro bratra vždy důležitější než lidé. O zraněného ježka dokázal láskyplně pečovat tak dlouho, dokud se neuzdravil, a na druhou stranu bez mrknutí oka pomáhal otci lámat kosti zloději, podezřelému z krádeže schránky na milodary. Záliba, pro staršího Jakoba naprosto nepochopitelná.

Smutně pozoroval starého, lehce slabomyslného starce, jak přivázaný ke káře jako kus dobytka klopýtá davem na popraviště. Hans vyvaloval oči jako vyděšené dobytče na schongauské, kteří po něm házeli sněhem a blátem a vysmívali se mu. Jeho ústa vydávala nesmyslné zvuky, kňoural a vzlykal. Jakob nevěřil, že by si Hans vůbec uvědomoval, proč má dnes zemřít. Stalo se to krátce po Třech králích, když při sáňkování v lese na něj nedopatřením najela osmiletá Marta, nejmladší starostova dcera. Hans se prý na ni vrhl jako vlk, aniž by někdo mohl říct proč. Chtěl si s ní snad hrát? Nahnaly mu strach sáně, které se na něj řítily? Marta se vzápětí rozeřvala jako tur. Než se k ní seběhly ostatní děti, už jí strhal šaty z těla. Přivolaní dřevorubci ho sbalili a odvlekli do šatlavy, kde pak na skřipci vylíčil odporné zločiny. Celé roky se prý pářil se svými ovcemi jako zvíře, Martu chtěl odvléct k sobě do chatrče a tam ji znásilnit a zabít.

Když teď Jakob před sebou viděl breptajícího Hanse, nedokázal si představit, jak by stařec vůbec zvládl dát dohromady takové doznání. Natož, aby to byla pravda.

Dav mezitím dorazil na popraviště zřízené mimo město, na široký, vymýcený lán pole, kde Jakob a Bartoloměj už předchozího dne navršili hranici do výšky dospělého muže. Nahoru ke kůlu s pouty, který vyčníval nad hranicí z dříví a tvořil střed malé dřevěné plošiny, vedl široký žebřík. Koutkem oka si Jakob všiml, s jakou hrdostí si Bartoloměj prohlížel své dílo, a pocítil znechucení. Včera směl Bartl poprvé pomáhat staršímu bratrovi při přípravě popravy a den, kdy byl Hans odsouzen k trestu smrti, byl pro něj svátek. Konečně se splní jeho sen a on vstoupí do stop svého otce a milovaného a obdivovaného bratra. Jakob vlastně moc nechápal, proč mu Bartoloměj prokazuje takovou úctu. Často žertoval na účet poněkud těžkopádnějšího mladšího bratra, v skrytu duše jím dokonce opovrhoval, což ale nic neměnilo na tom, že ho Bartl všude doprovázel jako štěně. A pozorně ho sledoval, když uklízel mučírnu, na provazech vázal smyčku na oběšení nebo ostřil popravčí meč, když otec byl na to opět příliš opilý. A Jakoba mnohdy napadlo, že z Bartoloměje bude jednou asi lepší kat nežli on.

Sám se už před lety rozhodl, že rodinné řemeslo nebude později vykonávat. Ale měl vůbec na vybranou? Z katových synů se stávali kati, pokud se nechtěli nechat najímat jako páchnoucí rasové. Takový byl holt zákon, který „nečistá řemesla“ jasně a pečlivě odděloval od ostatních povolání.

Jediné východisko mohla poskytnout válka, která už léta zuřila v říši a toužila po žoldnéřích – tu nezajímalo, jak „bezectní“ byli.

„Co je to s otcem?“ zašeptal Bartoloměj vedle Jakoba, a vytrhl ho tak z úvah. Teď už stáli nedaleko hranice a dav okounějících na ně civěl pln očekávání. Bartoloměj znepokojeně ukázal na Johanna Kuisla, který si i přes mrazivé počasí otíral pot z čela a jen s námahou se snažil neztratit rovnováhu. „Vždyť se sotva drží na nohou. Není snad nemocný?“

Mezitím se na popravišti objevili také čtyři purkmistrové a další vysocí měšťané. Spolu se soudním zapisovatelem a několika sty diváky se kolem tří Kuislů a odsouzeného vytvořil semknutý kruh. Nebylo to poprvé, kdy měl Jakob tísnivý pocit, jako by vzápětí měli popravit i jeho.

„Co by s ním mělo být?“ sykl a snažil se zachovat klid, přestože se kolem něho začalo ozývat tiché reptání. „Už je zase na mol! A my dva se můžeme jen modlit, aby se nedopatřením sám nezapálil.“

Bartoloměj trhl pochybovačně rameny. „Ale možná... možná to je horečkou,“ zamumlal. „Té je teď plno. Jen se podívej na matku, tu to přece taky sebralo.“

Jakob obrátil oči v sloup. Nesnášel, když bratr pořád omlouval otcovy hříchy. Ale třeba to souvisí s tím, že otec se od něho už před delším časem odvrátil, když poznal, že nejstarší syn nechce kráčet v jeho šlépějích. Jak rád by Jakob otce miloval – jenže to už nešlo. Johann Kuisl byl ožrala a nespolehlivý člověk. Dřív, to ano, to byl velký a uznávaný kat, skoro tak obávaný jako jeho tchán Jörg Abriel, který ve slavném schongauském procesu s čarodějnicemi mučil, stínal hlavy a upálil přes šedesát žen. Oba Kuislovi bratři podědili po dědovi také jakési prapodivné ďábelské knihy, které Bartoloměj miloval snad ještě víc než svá nemocná zvířata a s otcem je skoro každý týden vyzvedával z truhly v komoře. Rodině připomínaly významné krvavé časy, kdy jejich jméno ještě něco znamenalo. Jenže tato doba byla už dávno za nimi a z Johanna Kuisla se stala troska. Za zády se mu lidé posmívali; už jim nenaháněl strach, a to bylo pro kata vůbec to nejhorší, co ho mohlo postihnout.

Beze strachu z něho byl pro ostatní jen nýmand.

Také v tuto chvíli zahlédl Jakob opovržení v očích mnoha diváků, když s pohrdáním sledovali chvějícího a potícího se ochmelku. Jakob začal mít obavy. Otec už dvakrát málem zfušoval popravu, stát se to znovu, lidé by mu to už neprominuli. Kdo selhal jako popravčí, sám rychle skončil na šibenice nebo ho dav prostě ukamenoval.

A s ním někdy i celou rodinu.

„Tak už to konečně dotáhni do konce, Kuisle!“ zavřeštěl Korbinian Berchtold, tělnatý mistr pekař, s jehož synem Michaelem se Jakob a Bartoloměj čas od času poprali. Berchtold ukázal na vyděšeného a třesoucího se ovčáka, který si ještě stále breptal něco pro sebe, a potom na hranici. „Nebo to snad máme udělat za tebe, he? Ale co když ti tvý spratkové nachystali moc vlhký dřevo a my tu pak budem až do zítřka?“

Johann Kuisl opět lehce zavrávoral jako dub podťatý v bouři, potom se sebral, chytil Hanse Leinsamera za límec a cloumal s ním k žebříku. Jakob věděl, co bude následovat. V loňském roce byl už jednou u upálení jakési čarodějnice. Radní často zmírnili trest odsouzenci tím, že mu nechali pověsit na krk váček se střelným prachem nebo dovolili, aby ho kat před tím zardousil. Také za pomateného Hanse se pár mužů v radě přimluvilo, aby ho kat před upálením uškrtil tenkým provazem – rychlá, téměř bezbolestná smrt, pokud se ovšem provede správně.

Jenže když teď Jakob pozoroval otce, jak se sotva drží na žebříku, začal mít pochybnosti, zda se tentokrát strangulace povede tak rychle a bezbolestně, jak se od něj očekávalo. Také Bartoloměj znatelně znejistil. Upřeně civěl na otce, jak naříkajícího Hanse nejdřív vystrčil na plošinu a potom se za ním s hekáním snažil sám vyškrábat.

Když už skoro dosáhl na horní okraj, stalo se to.

Johann Kuisl ztratil rovnováhu, ještě jednou bezmocně zašermoval rukama ve vzduchu a vzápětí padal naznak do rozbředlého sněhu. A víc se nepohnul.

„Můj ty bože, vždyť kat je jako dělo!“ zaječel někdo z davu.

„Ten se tak nanejvýš může sám utopit v alkoholu!“

Někteří se tomu zasmáli, přesto se teď ze všech stran zdvihalo tak hněvivé bručení, až se Jakobovi naježily vlasy na hlavě. Znělo to jako bzučení vzteklého roje včel, který se stále víc a víc přibližuje.

„Upalte ho rovnou s tím sodomitou, ve městě pak bude konečně klid!“ zařval někdo jiný. Jakob přelétl pohledem dav kolem sebe. Byl to mistr pekařský Korbinian Berchtold, který se teď obrátil na své sousedy, jako by je žádal o souhlas: „Vždyť je to hanba, co nám to tu kat předvádí. A takhle to s ním jde celá léta! Už se nám kvůli němu posmívají až za Augsburgem. Měli jsme ho dávno poslat ke všem čertům a místo něho si raději vzít popravčího ze Steingadenu!“

„Pošlete ho k šípku! K čertu s ním!“ přidávali se teď další. A na kata začaly létat první sněhové koule i hroudy zmrzlé půdy. Vypadalo to, jako by se dosud nahromaděné dychtivé očekávání najednou chtělo vybít jediným násilnickým záchvatem hněvu. Soudní zapisovač, jehož tvář pod úředním baretem silně zbrunátněla, sice důležitě máchal rukama a nabádal ke klidu, nikdo ho však neposlouchal. Čtyři drábové, kteří žalostný průvod doprovázeli, stáli bezradně a trochu vystrašeně vedle hranice.

Nahoře na plošině stál Hans Leinsamer s otevřenými ústy a zíral na tyátr pod sebou. Najednou se první ctihodní schongauští měšťané vrhli na kata s úlomky kamenů a s dýkami v dlaních a poté se nad ním dav uzavřel jako ohromná černá vlna. Někdo zavřeštěl, jako by ho na nože bral, a Jakobovi se v jednu chvíli zdálo, že mezi tou spletí rukou a nohou zahlédl na zemi ležet odříznuté ucho. Rudá krev zanechávala na sněhové pokrývce stopy jako pečetní vosk. Jakobův pohled ještě zaznamenal otcovu roztříštěnou tvář, vyhaslé oči zírající jeho směrem, zatímco na ni dopadaly další a další kameny.

S divoce bušícím srdcem se obrátil na mladšího bratra, který hrůzou bez sebe jen strnule zíral na to hemžení před sebou. „Musíme odsud!“ zařval do lomozu kolem nich.

„Rychle! Jinak přijdeme na řadu jako další!“

„Ale... ale... co otec...,“ koktal Bartoloměj, „my... musíme mu pomoct...“

„Himlhergot, Bartle, prober se! Otec je mrtvý, copak to nechápeš? My už teď můžeme pomoct jen sami sobě! Poběž!“

Jakob táhl ohromeného bratra od hranice, když se za nimi najednou ozval břeskný hlas.

„Tady chtějí upláchnout ti jeho bastardi! Zadržte je, zadržte je!“

Jakob se krátce ohlédl a spatřil, jak se za nimi útokem žene smečka dětí a výrostků. V čele se řítil pekařův syn Michael Berchtold, jehož Jakob teprve před několika týdny řádně ztloukl. Vyzáblý, spíš neduživý chlapec teď konečně cítil příležitost k pomstě.

„Zadržte je, zadržte je!“ ječel znovu a znovu, přičemž kolem sebe máchal polenem z hranice. Jakob nepochyboval, že kdyby mohl, rozbil by mu tím lebku. Příležitost byla příznivá, po takovéto události se nikdo nebude vyptávat víc, než bude bezpodmínečně nutné. A život katových dětí beztak neměl žádnou cenu.

Jakob uštědřil Bartolomějovi, který byl stále jako ochrnutý, takovou herdu do zad, až se chlapec s výkřikem zakymácel. Konečně se zdálo, že i on pochopil vážnost celé situace. Spolu běželi k otevřené městské bráně, povykující smečku stále v patách.

Hned poté, když odbočili vpravo do úzké uličky poblíž městských hradeb, si Jakob uvědomil, že udělal chybu. Pronásledovatelé se rozdělili, jedna část jim už zahradila přední přístup k ulici. A s vítězoslavnými úšklebky ve tvářích a s napřaženými klacky či poleny se teď stahovala kolem své kořisti.

„Tvýho fotra už máme!“ vřeštěl Michael Berchtold na svého úhlavního nepřítele. „Teď jsi na řadě ty, Jakobe! Ty a tvůj bratr!“

„Tak to si nás nejdřív musíte chytit,“ odsekl Jakob se supěním. Koutkem oka zahlédl před jedním domem jakousi káru pořádně naloženou sudy. Instinktivně zareagoval, popadl bratra za ruku, vyskočil na sudy a odtamtud se přitáhl nahoru na římsu nízké střechy. Poněkud s námahou se za ním vyšplhal i Bartoloměj a krátce na to stáli oba na zasněženém hřebeni střechy, odkud se dalo přehlédnout celé město až k popravišti. Jenže Jakob věděl, že zdaleka nejsou v bezpečí. Povykování, jednotlivé výkřiky a dupot nohou jim připomněly, že ostatní je stále pronásledují. A skutečně – v tu chvíli se nad okapem vynořila tvář Michaela Berchtolda s posměšným úšklebkem.

„No a co teď, vy dva?“ nadhodil potutelně. „Kampak chcete zmizet teď? Někam frnknout jako opeřenci? Nebo chce Bartl, tenhle ťulpas, přivolat orla, aby vás odnesl?“

Jakob se zoufale rozhlédl kolem sebe. Naneštěstí si zrovna vybrali dům, který od ostatních budov v uličce stál nejdál! Odhadoval, že od dalšího hrázděného domu je dělí nejméně tři kroky. On sám byl velký a atleticky stavěný, tuhle překážku snadno překoná. Jenže jak to zvládne jeho mladší bratr? Bartoloměj byl silnější než on, navíc vypadal už velmi vyčerpaně. Přesto, musí se o to alespoň pokusit.

Aniž Bartoloměje varoval, rozběhl se a skočil. Jako v mlze zahlédl pod sebou šeď ulice pokryté směsicí sněhu a odpadků, potom opět ucítil pevnou půdu pod nohama. S úlevou se obrátil na bratra, který ještě stále váhal nahoře na hřebeni. Právě se chystal ke skoku, když se vedle něho vynořil jako duch Michael Berchtold a strhl ho zpátky na zledovatělou střechu. Ostatní kumpáni ho následovali. Vrhli se na Bartoloměje, který zoufale volal staršího bratra.

„Jakobe, Jakobe! Pomoz mi! Oni mě zabijou!“

Jakob viděl vyděšené bratrovy oči, které na něho bezmocně zíraly. Slyšel údery, které Bartoloměj schytal. Vrhlo se na něj určitě šest sedm výrostků. To už bylo příliš i na samotného Jakoba, který by se díky své síle beze všeho vypořádal s třemi z nich. Ale i kdyby se s nimi pustil do křížku teď hned – někdo musel varovat matku a malou Lisl dřív, než dojde ještě k horšímu! Co když ta zdivočelá cháska vtrhne k nim do domu dole ve čtvrti koželuhů, zatímco on se tady pustí do rvačky se smečkou násilníků? Co když už matce zapálili střechu nad hlavou! Nesmí ztratit ani minutku.

Ke všem těmto úvahám se však přimísilo ještě cosi jiného, něco, co si Jakob jen velice nerad přiznával a co ho omotávalo jako jemná lepkavá pavučina.

Horlivost, s jakou Bartoloměj den předtím připravoval hranici, jeho ustavičný chvalozpěv na cholerického otce, způsob, jakým nelítostně, až skoro s věcnou zvědavostí sledoval mučení starého ovčáka... tohle všechno jen umocnilo Jakobovu nevoli vůči bratrovi. Cítil k němu až fyzicky takovou ošklivost, že ho to málem dusilo, a i teď v něm stoupala jako nepříjemná pachuť.

V tu chvíli si bolestně uvědomil jedno – Bartoloměj byl stejný jako otec, jako celá tahle Bohem proklatá katovská čeládka. On sám k nim nikdy nepatřil a ani v budoucnu patřit nebude – ačkoliv dřív tolik toužil po otcově uznání.

Aniž by si to plně uvědomil, právě se rozhodl.

„Jakobe, pomoz mi!“ sténal Bartoloměj, zatímco na něj dál dopadaly tvrdé rány. „Prosííím! Nenechávej mě ve štychu!“

Jakob se ještě jednou podíval do bratrových očí rozšířených hrůzou. Potom se mlčky odvrátil a hnal se přes střechy dál směrem na východní městské hradby do čtvrti koželuhů.

Za ním se ozval poslední zoufalý výkřik, rozčarované bědování těžce zraněného zvířete.

Jakob se rozběhl rychleji, až konečně bratra víc neslyšel.

1

26. října léta Páně 1668,

o čtyřicet let později, několik mílí před Bamberkem

„Zatraceně, jestli tam vpředu brzy nepohnou zadkem, chytnu je za flígr a vlastnoručně je poženu až do Bamberku!“

Se šťavnatým zaklením se Jakob Kuisl odvážně vyklonil z volského povozu. Celá karavana z rozličných kár a povozů zahradila úzkou rokli, která po několika serpentinách ústila do říčního koryta. Lilo jako z konve, takže stromy tmavého borového lesa kolem dokola byly viditelné sotva jako jen stíny. Voda v proudech stékala z hluboko prověšených větví a neustálé šplouchání se mísilo s mnoha dalšími zvuky dole u brodu. Podsvinčata kvičela, lidé na sebe křičeli a láteřili, někde zařehtal kůň. A nad tím vším leželo ve vzduchu temné šumění řeky a deště.

Se svraštělým čelem pozorovala Magdalena počínání svého otce, který vypadal, že asi brzy vybuchne jako sopka. Se svými šesti stopami výšky přečníval povoz jako věž nízkou kostelní loď.

„Himlhergotsakrament, já...“

„Přece vidíš, že tam u brodu mají potíže,“ přerušila ho Magdalena sedící za ním mezi pytli s obilím. Zívla a protáhla si záda bolavá po dlouhém sezení. Studený déšť jí stačil promáčet vlněný šál, takže ji už lehce mrazilo. „Nebo si myslíš, že tu zůstáváme v tom blátě jen tak ze špásu?“

Schongauský kat zachrchlal a znechuceně si odplivl do bahna vedle vozu. „Těmhle bláznivým Frankům bych to klidně věřil,“ zavrčel, nyní už trochu klidněji. „Ale beztak se divím, z kterých koutů se sem všichni hrnou. Ani při řádný popravě nepanuje takový ruch a vřava jako v tomhle Bohem zapomenutým lese. Kde to vůbec jsme? Znamená to, že do Bamberku nedorazíme před západem slunce?“

„Brod je to jediné místo, kde se dá řeka přejít, když je takové počasí. A jak vidíš, nejsme tu vpravdě jediní.“

Magdalena se rozmrzele rozhlédla kolem sebe. Provoz před a za nimi předstihl všechno, co znala ze své domoviny, poklidného kraje poblíž Alp. Už to byly tři týdny, kdy se svou rodinou opustila Schongau, aby navštívila strýce Bartoloměje v Bamberku. Od včerejší zastávky ve franckém Forchheimu bylo na rozbahněné cestě stále rušněji. Vandrující tovaryšové se táhli od vesnice k vesnici, podomní kramáři vlekli na ohnutých zádech nůše s hrubě vyřezávanými vařečkami a lžícemi, brousky na nože a levnými tretkami, jezdci v šatech z drahého sukna beze slova uháněli kolem ostatních cestujících. Především se to tu však hemžilo různými povozy, dvoukolými kárami, neodpruženými kočáry i vozy s plachtami, které všechny do jednoho táhly lesem do biskupského města.

„He, co se to tam vpředu děje?“ křikl znovu schongauský kat, přičemž široké dlaně použil jako hlásnou troubu. „Nebo jste tam, vy dobytkové, snad usnuli?“

Také pacholci na kárách před a za nimi teď začínali pomalu reptat, tu a tam někdo hlasitě zanadával. Magdalena si všimla, že mnozí z mužů znepokojeně, až skoro úzkostlivě pohlíželi na druhou stranu na borovice, které i přes časnou odpolední hodinu vypadaly temně a hrozivě – málem tak, jako by za prvními kmeny už nastala noc. Bezděky také pocítila určitý neklid.

„V bahně řeky zřejmě uvízl nějaký vůz, to je všechno. Nebo si pár telat postavilo hlavu a nechce dál,“ uklidňovala sama sebe a zatahala otce za špinavou lněnou košili. „Raději se posaď, než vyvoláš nějakou hádku.“

„Na tom přece nemůže být nic těžkýho dostat se tak úzkým brodem na druhou stranu!“ odvětil Jakob Kuisl a zavrtěl hlavou. „Tihle Frankové jsou prostě příliš hloupí, to je jasný. Jak se zdá, tyhle hlavy skopový by zůstaly trčet snad i ve vyschlým řečišti!“

Mistr popravčí ještě chvilku rozhořčeně bručel, potom si konečně zase sedl. Mrzutě si vzal fajfku a začal táhnout z její dlouhé vychladlé hlavice. Tabák mu došel už krátce za Norimberkem, což mu náladu zrovna nezlepšilo. Vedle něho dřepěli mezi pytli s obilím ostatní členové rodiny. Magdalenina mladší sestra, patnáctiletá Barbara, upřeně zírala do nekonečného deště, ponořená do svých myšlenek. Vzadu ve voze se hlasitě pošťuchovali Kuislovi vnuci Peter a Paul, přičemž jim neustále hrozilo nebezpečí, že vypadnou na rozblácenou cestu. Jako už mnohdy před tím držel i teď o rok mladší Paul svého pětiletého bratra v sevření tak silně, až ten začal lapat po dechu.

„K šípku s vámi! Zatraceně, nemůžete už konečně přestat s tím hádáním!“ nadával Simon, který seděl vpředu na kozlíku vedle majitele vozu, starého hrbatého sedláka. Také Magdalenin manžel očividně těžce snášel čekání. Schongauský ranhojič a lazebník se až dosud snažil přečíst si něco o medicíně porodních bab v knize v celokožené vazbě, zavinuté v šátku nasyceným olejem, ačkoliv mu kapky deště neustále dopadaly na stránky. Ušmudlanou, zvlhlou knihu však teď odložil a přísně se podíval na oba syny.

„Takhle to jde s vámi už celé hodiny. Pokud s tím okamžitě nepřestanete, řeknu vašemu dědečkovi, aby vás nechal natáhnout na skřipec! A vy víte, že by to udělal.“

„Taky bych je mohl společně upnout do španělských houslí,“ přisadil si Jakob Kuisl výhrůžným hlasem. „Třeba si pak navzájem vyškrábou oči a my konečně budeme mít svůj klid.“

„Přestaňte laskavě s těmi nesmysly, vy hrubiáni!“ Magdalena kývla bradou na malé bojovné kohouty, kteří se v tu chvíli skutečně přestali rvát. „Podívejte se, jak se tváří. Jen jim naháníte strach!“

Chlapci teď zaraženě civěli na dědečka – aby se krátce na to pustili do sebe ještě s větším řevem. Brzy poté už menší Paul triumfálně zvedal do výšky chomáč Petrových vlasů. Jeho starší, mnohem dobromyslnější bratr, který ho přečníval skoro o celou hlavu, s pláčem a bědováním hledal ochranu u svého otce.

„Takže přece jen ty španělské housle?“ nadhodil Simon s nadějí v hlase.

Magdalena zlostně blýskla pohledem po manželovi.

„Možná bys měl jednou výjimečně nečíst a raději se starat o své syny. Není divu, že se pořád handrkují. Jsou to chlapci, zapomněls? Ti nejsou stvořeni k tomu, aby v klidu dřepěli na nějaké káře.“

„Měli bychom být rádi, že jsme vůbec našli někoho, kdo nás vzal kus cesty s sebou,“ opáčil Simon. „Co se mě týče, já bych v žádném případě nechtěl jít pěšky až do Bamberku. Je to určitě ještě dobrých pět mil. A na cestu po řece nám teď holt chybějí peníze.“

Protáhl se a povzdychl si, potom chytil za límce oba chlapce, kteří se stále ještě o něco přeli, a vystoupil s nimi z vozu.

„Máš recht, jako tolikrát,“ zamumlal Simon. „Tohle čekání jde člověku pěkně na nervy.“ Hlavou ukázal na tmavý les na druhé straně úvozu, kde jehličnaté větve stromů tvořily téměř nepropustnou zástěnu. „Zajdu s těmi našimi trapiči k lesu a nechám je šplhat na stromy, aby se trochu vyřádili. Zdá se, že tady to ještě chvíli potrvá.“

Hochům uštědřil jednu přes zadek, načež se oba s výskotem začali škrábat do příkrého svahu. Krátce na to už všichni tři zmizeli mezi stromy a Magdalenu s otcem a znechucenou mladší sestrou nechali za sebou.

„Simon je na chlapce moc měkký,“ zabručel Jakob Kuisl.

„Ti raubíři si občas zaslouží patřičný výprask. Za mých časů neexistovalo, aby si rodiče nechali na sobě takhle dříví štípat.“

„A tohle říká někdo, kdo jim neustále podstrkuje nějaké pamlsky a ponouká je k ještě větším hloupostem!“ Magdalena se smíchem zavrtěla hlavou. „Z vás tří jsi přece ty to největší dítě. Jsem opravdu zvědavá, co nám tvůj bratr bude vyprávět o tom, jaký jsi byl jako kluk a výrostek.“

„He, co je tu k vyprávění? Krev, špína a smrt a spousta bití od mýho otce, toho starýho ožraly. Na víc si už ani nevzpomínám. V jednu chvíli tu jako malý kluk mlsáš lékořici a jen o něco později tě už požírá válka.“

Pohled schongauského kata se upřel kamsi do prázdna a Magdaleně zamrzl úsměv na tváři. Takhle to dopadlo pokaždé, když připomněla otci jeho minulost – byl pak ještě zamlklejší než kdy jindy. Především o svém bratrovi Bartolomějovi, mladším o dva roky, se skoro nikdy nezmínil. Ještě před několika lety Magdalena ani netušila, že má strýce, který si vydělává na živobytí jako popravčí v Bamberku. Proto je všechny dost překvapil dopis o několika suchých slovech, který před dvěma měsíci obdrželi. Bartoloměj před nedávnem ovdověl. Teď se hodlal znovu oženit a na svatbu pozval i schongauské příbuzenstvo.

Že se Kuislovi vůbec vypravili na cestu skoro dvě stě mil dalekou, způsobilo především to, že Magdalenin mladší bratr Georg byl už téměř dvě léta v učení u svého bamberského strýce. Od té doby ho Magdalena ani nikdo z rodiny neviděli. Okolnost, kterou trpěl zejména Jakob Kuisl, i když to nikdy otevřeně nepřiznal – a pro něho asi jediný důvod pro tak dalekou cestu.

Magdalena sledovala koutkem oka otce, který se v té době nacházel v podzimu svého života. Jak tu tak potahoval vychladlou dýmku, s vlhkými, prošedivělými vlasy, orlím nosem protknutým červenými žilkami a s rozcuchanými vousy, vyzařovala z něho nepřístupnost, která se v posledních letech ještě prohloubila. Jeho pověsti schongauského popravčího to neškodilo, spíš naopak. Teď ještě víc než dřív platilo, že Jakob Kuisl je vynikající kat – silný, rychlý, zkušený a navíc požehnaný rozumem, stejně ostrým jako čepel jeho stínacího meče.

A přesto už zestárl, napadlo Magdalenu, je starý a ztrápený. Zvlášť po matčině smrti. A Georg mu taky chybí, stejně jako mně. Oba si jsou tak podobní...

„Zatraceně, jestli tam vpředu hned nepohnou těmi svými vozy, ještě se přihodí nějaký neštěstí. Při Bohu, to přísahám, dojde k neštěstí!“

Kat znovu vyskočil z pytlů, na nichž seděl, až se vůz podezřele zakymácel. Starý sedlák, který až dosud trpělivě čekal na kozlíku, teď s obavami pokukoval po zuřícím obrovi. Jeho rty neslyšně předříkaly Zdrávas Maria, potom se obrátil na Magdalenu.

„Proboha, řekni svýmu otci, ať se laskavě posadí,“ zašeptal důrazně. „Když bude dál takhle vyvádět, ještě mi vyděsí voly.“ Hned však nad tím máchl rukou. „Nebo ať se radši rovnou vypraví pěšky do Bamberku, beztak už to není daleko.“

„Neměj obavy, otec se zase uklidní. Já ho znám. V podstatě je to vlídný a mírný člověk.“ Magdalena spiklenecky ztlumila hlas. „Každopádně do té doby, než mu dojde tabák. Nemáš náhodou s sebou pár listů, hmm?“

Sedlák se zamračil. „Vypadám snad, jako bych vdechoval tenhle ďábelskej čmoud? Církev to zakázala, tak k tomu má jistě dobrej důvod. Ta věc pochází přímo z pekel, ostatně přesně tak i páchne.“ Muž se pokřižoval a po schongauském popravčím mistrovi teď pokukoval ještě o fous nedůvěřivěji.

Magdalena se s povzdechem opřela o pytle za sebou a kousla se do rtu. Starci, který je ve Forchheimu vzal za pár krejcarů s sebou, obezřele nepověděla nic o otcově řemesle a i nadále zůstala spíš mlčenlivá. Jako katova dcera dobře věděla, že pokud by se ten zbožný muž dověděl, že veze skutečného kata dokonce i s rodinou, patrně by se rozběhl do nejbližšího kostela a modlil by se hned několik růženců. Cesta vedla Kuislovic rodinu zpočátku na jednom z velkých vorů po Lechu do Augsburgu a potom po několika menších řekách až do Norimberka. Tam jim však došly peníze, dál se proto museli vydat pěšky. V tuto chvíli se nacházeli jen pár mil před Bamberkem, o to mrzutěji snášeli nynější zdržení.

„Neměly bychom se podívat, proč ty vozy nejedou?“ ozvala se mladičká Barbara zezadu. Znuděná patnáctiletá dívka klátila nohama přes okraj vozu. „Každopádně by to bylo lepší než tu jen tak sedět a poslouchat, jak otec nadává.“ Našpulila při tom rty a pohrávala si s vlasy, které byly zrovna tak černé jako Magdaleniny. Vůbec se své starší sestře podobala natolik, až to bylo zarážející. Barbara měla stejně husté obočí a právě tak tmavé oči, které se vždy dívaly na svět trochu posměšně. Oboje podědily po své matce Anně Marii, která před několika lety zemřela na horečku.

Magdalena přikývla. „Máš pravdu. Pojďme se podívat, co se děje dole na brodu. Ať si tu ten mrzout bručí sám pro sebe.“ Mrkla na otce. „Třeba pro tebe seženeme i trochu tabáku.“

Jakob Kuisl měl však zavřené oči a vypadal, jako by poslouchal v duchu nějakou melodii. Jeho rty vyslovovaly hlásky, kterým Magdalena nerozuměla.

Ale tušila, že to stejně jako mnohdy jindy byla dávno zapomenutá píseň z války.

Krátce nato, co Simon s oběma syny vstoupil do hustého borového lesa na druhé straně úvozu, výkřiky a volání nesoucí se od karavany vozů k nim doléhaly už jen tlumeně. Půda byla vlhká po vydatném dešti, posetá zatuchle páchnoucím jehličím, které pohltilo každý i sebemenší hluk. Někde v blízkosti zavřeštěla sojka, ale jinak tu vládlo ticho, které po lomozu předtím působilo skoro nepřirozeně. I samotné bubnování deště znělo pod hustou střechou z jehličí podivně vzdálené. Také chlapci vypadali, jako by vnímali tuto téměř slavnostní atmosféru. Přestali reptat a pevně se drželi otce za ruce.

Simon se musel usmát. Bylo to jako tak často. Ještě před chvílí by oběma rošťákům s chutí nařezal – a teď jeho srdce opět zaplavila láska tak nesmírná jako oceán.

„Dnes večer už konečně uvidíte strýce Georga,“ ozval se povzbuzujícím hlasem. „Dřív vám vždycky vyřezával meče z jasanového dřeva. Vzpomínáte si? Možná vám zase nějaké vyřeže.“

„Ó ano, popravčí meč!“ vykřikl malý Paul. „Já chci meč a kuřatům budu stínat hlavy! Tak jako u Stechlinový na zahradě! Smím, otče? Prosím!“

„Opovaž se!“ Simon se ostře podíval na Paula. Ještě stále s hrůzou myslel na krveprolití, které mladší syn způsobil před pár měsíci mezi slepicemi schongauské porodní báby Marty Stechlinové. Nejvíc na tom Simona vyděsilo, jak se u toho chlapec šklebil. Usmrcení zvířat mu očividně působilo radost, svou první popravu oslavoval jako mši svatou.

„Je strýc Georg taky kat?“ zeptal se Peter, který byl klidnější a rozumnější než jeho mladší bratr. Někdy vypadal mnohem starší než na svých pět let. Simon se domníval, že to vyvolával především jeho vážný, stále soustředěný pohled, s nímž zpod rozcuchané černé čupřiny pozoroval každého, kdo se s ním pustil do hovoru.

Simon přikývl, rád za změnu tématu. „Máš pravdu, Petere. Georg je u vašeho prastrýce v Bamberku v učení. A až jednou dědeček hodně zestárne, pak se z něj asi stane nový schongauský popravčí.“

„A potom já, viď?“ otázal se Paul nadšeně. „Já taky jednou budu kat!“

„No... patrně ano,“ odpověděl Simon váhavě.

Peter znenadání pevně stiskl otcovu ruku a zastavil se.

„Já nechci být katem. Lidé mají z dědečka strach, a to já nechci. Říkají, že je ve spolku s ďáblem a že přináší neštěstí.“ Vzpurně dupl nohou. „Já budu lazebník, jako ty, otče. Někdo, kdo lidem pomáhá.“

Simon bezděčně také odpověděl stiskem ruky. Peter se mu už teď rád díval přes rameno, když ošetřoval nemocné. Rovněž dokázal přečíst první latinská slova. Na rozdíl od bratra Paula byl celý posedlý po barevných rytinách v knihách rodinné knihovny. Vydržel v nich listovat celé hodiny, přičemž drobnými prstíky klouzal po obrázcích.

On je jako já, pomyslel si Simon. Jenže konšelé mu nikdy nedovolí, aby se stal lékařem. Ne syn katovy dcery, ne v těchto časech!

„Cítím smrt, otče. Tam vpředu je smrt.“

Paulův tenký, jasný hlásek vytrhl Simona ze zadumání. Jako mnohdy, když Paul promlouval o něčem hrůzném, znělo to i tehdy podivně neúčastně.

„Cítíš ji taky, tu smrt? Voní docela sladce, jako nahnilá švestka.“

„Co myslíš tím...,“ začal Simon, jenže Paul se mu už vytrhl a vběhl hluboko do lesa.

„Hej, zatraceně, zastav se!“ volal za ním Simon. Chlapec se mu však mezitím ztratil z dohledu mezi borovicemi a ani ho už neslyšel. Lazebník si s nadávkami posadil staršího syna na ramena a běžel s ním vlhkým houštím, přičemž několikrát klopýtl a málem upadl. Větve ho šlehaly do tváře a zachytávaly se mu za nohavice.

Po chvíli konečně zaslechl klokotání tekoucí vody. Borovice prořídly a přecházely do nevysokého háječku s ojedinělými břízami, mezi nimiž se vinul malý potůček dočerna zabarvený rašelinou. Na břehu stál Paul a pyšně ukazoval na mohutné, nafouknuté tělo, které z velké části leželo v potoce.

„Tady, tady!“ křičel vzrušeně. „Já jsem to našel!“

Teprve když Simon přistoupil blíž, poznal, že se jedná o zdechlinu obrovského jelena. Jeho hrdlo bylo tak daleko roztržené, že se mu hlava s obrovským šestnáctiparožím kývala ve vodě sem a tam. Také břicho měl rozpárané, po mokré kůži se mu táhly hluboké krvavé pruhy jako od nějakého srpu nebo hrábí.

„Pro všechno na světě, co...“

Simon opatrně postavil Petra na zem a pomalu obcházel zdechlinu. Nasládlý pach rozkladu se už vznášel ve vzduchu. Simon usoudil, že jelen je mrtvý teprve pár dnů. Přesto červi, brouci a hmyz už započali svou práci. Paul zatáhl za paroží, až hrozilo, že se hlava docela utrhne.

„Laskavě toho nech!“ poručil mu Simon příkře. „Nevíme, jestli nebyl nemocný. Co když z něj vycházejí jedovaté plyny a mohl by ses nakazit.“ Už když to říkal, připadal si pošetile. Jelen zcela určitě nezdechl na žádnou nemoc, očividně byl rozsápaný. Otázkou bylo jen to, která šelma mu způsobila tak těžké poranění.

Smečka vlků? Medvěd?

Zamyšleně se rozhlédl kolem sebe. Ticho, které mu předtím připadalo tak příjemné, najednou působilo hrozivě. I kdyby to byl mohutný dravec, bylo s podivem, že svou kořist hned nesežral nebo si ji alespoň neodtáhl do nějakého úkrytu v okolí.

Možná proto, že je stále někde poblíž?

Kdesi praskla větev, jako by na ni šláplo něco hodně těžkého. Stromy obklopující paseku jako by se rázem k sobě přimkly. Simon pocítil slabou tíseň, kterou si nedokázal vysvětlit. Vypadalo to, jako by sám les na chvíli zadržel dech.

„Petere, Paule,“ začal a snažil se ovládnout hlas, „teď se zase vrátíme. Maminka si už určitě dělá starosti. Pojďme.“

„Ale ty parohy!“ hudral Paul a znovu zatáhl za rozkládající se hlavu. „Já chci s sebou ty parohy!“

„Nic takového.“ Lazebník popadl oba syny za ruce a táhl je pryč od potoka. Tenká stopa krve, slabá jako nit, se čeřila ve vodě. Znenadání přepadl Simona strach, strach tak silný jako bouře, která se s hučením a běsněním nezadržitelně přibližuje. Tam vpředu je smrt... Je cítit docela sladce, jako nahnilá švestka.

„Řekl jsem, že jdeme!“ Simon vyloudil na tváři strojený úsměv. „Když budete hodní, tak vám povím, jaké cukrovinky mají na trzích v Bamberku. A kdoví, třeba vám strýc Georg zítra koupí i několik kousků kandovaných křížal. Takže jdeme.“

Paul se jen s reptáním podvolil a nechal se odvést od zdechliny. Ve třech se těžce prodírali vlhkou houštinou, a už zakrátko se zurčení potůčku ozývalo jen zdálky.

Několikrát se Simonovi zdálo, jako by za sebou slyšel našlapování nějakého velkého zvířete. Přesto pokaždé, když se otočil, neviděl nic kromě hustě stojících borovic, z nichž stékal déšť. Když se konečně ocitli zpátky v úvozu s množstvím povozů a kár a hlučících sedláků a formanů, z jeho strachu zbyl už jen pocit nejistoty.

A zápach rozkladu, který se mu nalepil na šaty.

Magdalena a Barbara procházely zvědavě podél povozů lemujících úvoz, který se prudce svažoval dolu k brodu. Bahno a výkaly z cesty jim postříkaly šaty, víckrát se musely vyhýbat chrochtajícím vepřům nebo bázlivě bučícímu dobytku. Zdálo se, jako by řada povozů neměla konce.

„To by mě zajímalo, jak se v Bamberku všichni vměstnáme za hradby,“ pozdychla si Barbara.

„To není Schongau, nezapomeň,“ připomněla jí Magdalena. „Měla jsi být tenkrát se mnou a Simonem v Řezně. Tam jsou samotné ulice tak široké jako u nás tržiště.“ Svraštila čelo. „Ale máš pravdu. Jestli se to brzy nepohne, nedostaneme se do města před západem slunce a sedláci budou muset zůstat venku před hradbami. Zítra je den velkého trhu a porážky dobytka, to tu chce být každý co nejdřív. Není divu, že se lidé čertí a naléhají.“

Obě sestry spěchaly kolem láteřících starých trhovkyň s haldami hlávkového zelí, jablek a hrušek na kárách, míjely pacholky od koní, kteří tam na všechno vyvalovali oči, a hlučné vesnické statkáře, kteří do města vezli obilí hned na několika vozech. Nejednou jim vběhlo do cesty zmatené kůzle či tele.

Konečně dorazily k brodu, který byl kvůli prudké vodě po vydatných deštích a množství lidí hnědý a bahnitý. Srotila se tam větší skupina formanů a sedláků a v půlkruhu nad něčím rokovali a upřeně pozorovali něco, co leželo před nimi na zemi. Magdalena a Barbara se zvědavě protlačily mezi nimi dopředu, až se ocitly přímo na břehu.

Magdalena překvapením zadržela dech.

„Proboha!“ konečně ztěžka vydechla. „Co se to tu stalo?“ Před nimi v bahně omývaném vodou ležela pravá mužská paže. Ještě stále na ní visely cáry dřív asi bílé košile, a některé prsty byly na bříškách lehce okousané, patrně od ryb; u nadloktí bylo vidět několik potrhaných svalů, jinak byla ruka ještě v poměrně dobrém stavu. Magdalenu napadlo, že mohla ležet ve vodě teprve pár dnů, určitě však ne víc než dva týdny.

„Já vám znovu povídám, že to byla ta bestie!“ ozval se právě ze skupiny jeden z formanů. „A tahle ruka je varování. Kdo řeku překročí, toho to sežere!“

„Nějaká... bestie?“ vydechla Barbara s vytřeštěnýma očima.

„Jakápak bestie?“ Očividně měla potíže odtrhnout pohled od hrůzného nálezu.

„Hej, ty jsi snad o ní ještě neslyšela?“ Další forman, s měkkým kloboukem a potrhané kazajce, si vedle obou mladých žen odplivl do bahnité vody. „Tady v Hauptmoorwaldu, v našem močálovým lese, tropí neplechu nějaká obluda! Má prý už na svědomí spoustu lidí. Můžeme být rádi, jestli se nám podaří dorazit ve zdraví do města.“

První forman, vysoký, dobře stavěný muž kolem padesáti, zavrtěl hlavou jako smířený s osudem. „Vždyť ani ve městě si nemůžeš být jistý,“ zavrčel. „Můj švagr bydlí v Bamberku a na vlastní oči tam viděl, jak katův knecht vylovil z Regnitzu jednu ruku a jednu nohu, a to hned u Velkýho mostu. A teď tohle tady! U všech svatých, Bůh ochraňuj nás a naše děti!“ Muž se pokřižoval a stará babka vedle něho se rovněž začala spěšně modlit se svým růžencem.

„Ach, to všechno je jistě hodně špatné,“ spustila Magdalena opatrně. „Ale o to spíš bychom měli jet dál, než se úplně setmí.“ Podívala se na druhou stranu ke stromům, jejichž vrcholy se už nořily do stínu. Mimoděk musela myslet na Simona a své dva syny, kteří si pravděpodobně ještě stále hráli v lese naproti. „Takže, na co čekáme?“

Vysoký forman na ni zíral jako zkoprnělý, potom jí začal cosi vysvětlovat pomalu a rozvláčně, jako by mluvil s dítětem: „Copak nechápeš? My nemůžeme přejít brod!“ Třesoucí se rukou ukazoval na paži na zemi. „Nevidíš, že ruka ukazuje naším směrem, jako by nás chtěla varovat? Kdo na tomhle místě přejde na druhou stranu, ten je už mrtvý!“

„Nedaleko od Mnichova taky jednou ležela ruka na konci mostu,“ přidal se muž v měkkém klobouku a zamyšleně si třel neoholenou bradu. „Byla přibitá na pažení olověným hřebíkem do rakve. Pár chlapů si z toho dělalo legraci. Ruku strhli dolů, hodili ji do řeky a klidně přejeli přes most. Ten se ale najednou zbortil a řeka strhla muže s sebou. A nikdo je už nikdy neviděl!“

„Ale... ale my všichni tu přece nemůžeme zůstat kvůli jedné ruce!“ odpověděla Magdalena a zavrtěla hlavou. „Za námi se už hromadí další vozy!“ Přesto i ji přepadlo lehké chvění, když se ještě jednou podívala do bahna na odtrženou, už lehce tlející část lidského těla. Co se proboha přihodilo jejímu majiteli tady v lese a močálu?

„Všichni jsme ztracení,“ mumlala stará žena vedle Magdaleny a Barbary. „Tohle je jediné místo v okruhu mnoha mil, kde se dá řeka přebrodit. Jestli tu budeme muset strávit noc, pak Pánbůh s námi a zlé pryč! Ta bestie nás všechny odvleče.“ Znovu se pokřižovala a podívala se naproti k lesu, který mezitím opět trochu ztmavl. Bubnující déšť nechtěl přestat.

„Možná by ses měla podívat po Simonovi a dětech,“ pošeptala Barbara starší sestře. „Pokud se tu skutečně něco potuluje, pak bude jistě lepší držet se poblíž vozů.“

Magdalena přikývla. „Máš pravdu. Hned se...“

V tu chvíli za nimi zazněly známé hlasy. Když se Magdalena otočila, ke své nekonečné úlevě spatřila Simona s oběma hochy, jak si k nim davem razí cestu. Nepříliš urostlý lazebník vypadal bledě a poněkud znepokojeně, přesto se mu teď na rtech kmitl úsměv.

„Tvůj otec nám řekl, že jsi tady dole u brodu,“ prohlásil a ukázal dozadu, odkud se blížila mohutná postava Jakoba Kuisla. „Kleje jako kočí z pivovaru, protože se pořád nic nehýbe kupředu.“

„No, aspoň už známe příčinu zdržení,“ odpověděla Magdalena a ukázala na paži na zemi. „Lidi to považují za varování, abychom se přes řeku nebrodili. A...“ Chtěla Simonovi vysvětlit víc, ale to už stál otec vedle ní. Jakob Kuisl nevěnoval okolostojícím jediný pohled, se svraštělým čelem se díval jen dolů na utrženou část lidského těla. Potom se předklonil, aby si ji důkladněji prohlédl.

„Nedotýkat se!“ sykl forman s měkkým kloboukem.

„Jinak uvrhneš sebe a nás všechny do neštěstí!“

„Protože se dotknu jediný plesnivý ruky?“ Kuisl měl ještě stále v ústech vychladlou dýmku, takže jeho slovům se dalo jen těžce rozumět. „Kdyby se tak dělo, musela by se na mě lepit smůla jako na samotnýho Joba.“ Opatrně zvedl paži ze země a pozorně si ji prohlížel.

„Panebože, co to tu vyvádí?“ vyděsil se druhý chlapík, ten vysoký. „Skoro to vypadá, jako by k tomu čichal!“

„Ale kdepak,“ odpověděla Magdalena zprudka. „To je jen tak, že...“

„Muž, kterýmu to tu kdysi patřilo, byl spíš neduživý a už starší,“ přerušil ji Kuisl a konečně si fajfku vyndal z úst.

„Hádám kolem šedesáti, ne, spíš sedmdesáti. Byl to vznešený pán, v každém případě podepsal a zapečetil spoustu pergamenů. Hmm...“ Teď si přidržel paži tak blízko před tváří, jako by se do ní chtěl zakousnout. „Jo, bezpochyby majetný patricij. Jeho žena už před nějakým časem zemřela a on se teď poohlížel po nějaký mladší partii. Zřejmě se vydal na námluvy a zrovna byl na cestách. Ale co... Beztak by nežil moc dlouho. S pakostnicí mu už všechno šlo ztěžka, ještě rok dva, pak by s ním byl ámen.“ Kuisl rozvážně pokýval hlavou. „K čertu, tahle ruka slouží nám všem jako výstraha, abysme nejedli moc tlustýho masa. Nic víc, ani míň v tom není. Přesto teď naplnila svůj účel.“

Širokým obloukem pak mrštil paží do klokotající a pěnící se řeky, kde krátce na to zmizela ve vlnách. Dav kolem něho zděšeně vykřikl, jako by zavraždil někoho z jeho řad.

„Co... cos to provedl?“ zasupěl muž s měkkým kloboukem. „To znamení...“

„Jakýpak znamení? Byla to jen ruka, nic víc. A teď už nás konečně nechte jet dál, než se ze mě při tomhle psím počasí stane pořádný mrzout.“

Bez dalšího slova se Jakob Kuisl pustil těžkým krokem zase za povozy, zatímco lidé u řeky za ním zírali jako u vytržení.

„Pro všechno na světě, kdo to byl?“ zeptal se nakonec statný forman. „Černokněžník? Démon? Odkud ví tak přesně, komu ta ruka patří?“

„Řekněme, že už viděl pár oddělených částí těla,“ poznamenala Magdalena a otočila se. „V tomto ohledu má, ehm... určité zkušenosti. Můžete mu tedy věřit.“ Potom spěchala spolu s Barbarou a ostatními za otcem.

Zakrátko dohnali Jakoba Kuisla, jenž vzteklými a ráznými kroky mašíroval bahnitým úvozem. Simon přenechal oba chlapce švagrové Barbaře a zvědavě se obrátil na tchána.

„Moje poklona, bylo to velice působivé,“ prohlásil, zatímco se s ním stejně jako Magdalena snažil udržet krok.

„Jak jste věděl tolik o té ruce?“

„Krucifix, protože mi Pánbůh dal oči k vidění,“ zabručel Kuisl nevrle. „To je všechno. Na to člověk nepotřebuje žádný čáry. Takže si to pochlebování můžeš ušetřit.“

„No tak, nech toho,“ naléhala Magdalena, která dobře věděla, jak otec rád ostatní popichuje. Sama také byla zvědavá. „Tak konečně spusť, dřív než můj Simon samým dumáním zase nebude moct spát.“

Kuisl se zašklebil. „Zasloužil by si to. Ale pro mě za mě.“ Zatímco kráčeli dál, začal jim spěšně vysvětlovat své úvahy.

„Kůže byla vrásčitá jako u starýho muže, přesto na rukou nebyl vidět jediný mozol, právě naopak, byly měkoučký jako zadeček mimina. Kromě toho mu na bříškách prstů, který se ještě zachovaly, zůstaly starší inkoustový skvrny, zažraný hluboko do kůže. Ach ano, a na pečlivě ošetřených nehtech byla přilepená maličká skvrna pečetního vosku. Jak už jsem řekl, mám oči. Víc není zapotřebí.“

„Ale to vaše povídání o námluvách a pakostnici,“ pokračoval Simon vrtíc hlavou, „ve jménu božím, co to má s tím společného?“

„Himlhergot, co jsi zač? Lazebník nebo mastičkář? Neviděl jsi snad ty sukovitý klouby a bělavý skvrny? Proč čteš v knihách, když pak v člověku číst nedovedeš?“ Jakob Kuisl si pohrdavě odplivl. „Klouby byly tak tlustý, že jsem ten vybledlý proužek na prsteníku skoro neviděl. Ten muž musel nosit snubní prsten hodně dlouho, nejspíš několik desetiletí, ale nedávno si ho sundal. A to se dělá jen tehdy, když se člověk rozhlíží po někom novým. Byl na cestách, asi si hledal ženu. A přesto...“

Zamyšlený Kuisl se zarazil a zůstal stát, zatímco se kára před nimi dala pomalu do pohybu. Také jejich vlastní povoz, který řídil starý sedlák, se k nim s drkotáním a kvičením blížil.

„Co se děje?“ otázala se Magdalena. „Je tu snad něco, co jsi nám a ostatním zatím tajil?“

Jakob Kuisl pokrčil rameny. „No, je tu vážně něco, co mě nutí přemýšlet. Člověk by si mohl myslet, že muže někdo zavraždil. Že ho jeho vrahové nechali ležet v lese, kde ho nakonec našla a roztrhala divoká zvěř. A že paže nakonec skončila ve vodě a dnes ji ten déšť vyplavil na břeh...“

„Jenže tak to nebylo,“ ozval se Simon tiše. „Nemám pravdu?“

„Ano, tak to nebylo. Ruku jsem si prohlédl. Není na ní jediná známka po kousnutí. Paže byla čistě a pečlivě odseknutá. Zvíře to nebylo. Něco takovýho může udělat jen člověk. Ten ubohý chlapík byl rozporcovaný jako kus odleželý zvěřiny. Jenže proč a kým, tak pro to ani já sám nemám žádný vysvětlení.“

Mistr popravčí si setřásl déšť z vlasů a vyšvihl se na kozlík, kde si ho sedlák, který se zděšením vyslechl poslední slova, prohlížel jako ztělesněnou noční můru.

❦

Do Bamberku dorazili krátce před západem slunce branou do Dlouhé uličky. V posledních hodinách cesty několikrát zaslechli výt vlky, ovšem velmi daleko v lesích. Přesto po nálezu u brodu stačily i jen tyto zvuky, aby zejména Barbara zbledla jako křída. Byla to snad ta bestie, o které lidé mluvili?

Alespoň že konečně přestalo pršet. Přesto byly ulice ještě stále tak rozbředlé a plné louží, že se vozy jen stěží a nesmírně pomalu dostávaly kupředu. Celý kraj kolem města byl protkán klikatícími se říčkami, potoky a kanály, takže obzvlášť na jihu, v téměř neproniknutelné divočině, připomínal bažiny. Naproti tomu na východě ležela úrodná pole, teď na konci října však holá a nehostinná.

Magdalena s nechutí ohrnula nos, neboť zápach, kterým je město přivítalo, byl tak pronikavý, že se téměř dávila. Po pravém okraji ulice se táhl širší vodní příkop končící kousek před branou, kde tvořil páchnoucí močál. Shnilé ovoce a zdechliny menších zvířat tam plavaly v nevelkých kalužích. Přes bažinu vedl široký, zpuchřelý můstek k městským hradbám, kde se teď, krátce před uzavřením brány, nahromadila spousta povozů. Nemálo jejich majitelů bude zřejmě muset přespat na úhorech před městem, představa, která po chmurném rozhovoru formanů a jejich hrozivém nálezu u řeky Magdaleně naháněla hrůzu. Co to proboha číhá v lesích kolem Bamberku?

Kuislovi se spěšně rozloučili se starým sedlákem, jemuž se očividně ulevilo, že se jich konečně zbavil. Potom se vydali k úzké bráně pro chodce nedaleko od vjezdu pro vozy. Stihli to na poslední chvíli. Zvony kostelních věží už před chvílí vybízely k návratu domů obyvatele Bamberku, z nichž mnozí ještě pracovali na svých zeleninových políčkách před městem. Strážný teď stál s klíčem u brány a kynul posledním opozdilcům, aby vstoupili dovnitř. Výraz jeho tváře působil znepokojeně, skoro úzkostlivě. Jen krátce se Kuislových zeptal, co si přejí, a hned na to je spěšně vpustil brankou dovnitř.

„Tak už dělejte!“ štěkl na ně a šťouchl do Barbary loudající se na konci skupinky, aby popoběhla. Ukazoval na slunce, které právě zapadalo za západní hradby města.

„Brzy tu bude tma jako v pekle.“ Třel si prochladlé ruce.

„Proklatý podzimní noci, kdy denní světlo zmizí rychleji, než člověk stačí říct amen.“

„Když máš strachy plný kalhoty, měl ses snad radši stát pekařem, a ne strážným,“ spustil Kuisl s úšklebkem, jak procházel pod obloukem branky, pro něj příliš nízkým. „To bys teď už ležel v posteli vedle svý ženský a valchoval její tučný těsto.“

„Na tvým místě bych si nebral tak velký sousto do huby, hromotluku. Co ty víš o tomhle proklatým městě?“ Zdálo se, jako by strážný měl ještě něco na jazyku, ale potom jen pokrčil rameny a šoural se po vratkém schodišti nahoru ke strážnici, aby nastoupil na noční službu.

Magdalena přimhouřila oči, aby lépe viděla dopředu do stínů, kde začínaly první domy. Naposledy vkročila do většího města před několika lety v Řezně. Tenkrát svítilo slunce, bylo parné léto a velikost a nádhera budov jí málem vyrazila dech. Příjezd do Bamberku měl v sobě naopak cosi tíživého. Bezpochyby to souviselo i s ročním obdobím, neboť náhle postupující večerní ochlazení provázela na podzim i mlha, která se zpočátku podobala jemným cárům, postupně se však stahovala nad městem ve stále větších chuchvalcích, až se nakonec spustila na střechy domů jako hutný příkrov. Za branou pokračovala široká ulice, která brzy přešla do labyrintu křivolakých, nedlážděných uliček.

Černé pařáty soumraku už hmátly po hrázděných domech s kosými střechami, takže velikost města mohla Magdalena jen těžko odhadnout. Věděla, že Bamberk má být postavený na sedmi pahorcích stejně jako Řím. Na jihozápadní straně skutečně zpozorovala obrysy tří tmavých vyvýšenin, přičemž na té prostřední se tyčil majestátní symbol Bamberku – mohutný chrám. Na pravém pahorku se v posledním večerním svitu dal ještě rozpoznat obrys velkého kláštera, vlevo se pak vypínaly zbytky jakéhosi hradu, poněkud vzdálené a už zahalené v mlze. Před nimi zaslechla šum kanálu nebo řeky. Ještě že zápach teď už nebyl tak odpuzující jako u brány.

Mnohé káry a povozy, které se ještě zdržovaly před městskou hradbou, se teď s klapáním kodrcaly na své místo určení, až se jim nakonec ztratily v soumraku. Zatímco Magdalena se svou rodinou procházela špinavými, páchnoucími uličkami, čas od času zaslechla jednotlivá volání a smích. Vzadu za domy ještě doznívaly spěšné kroky či skřípání kol od vozu, jinak bylo ticho. Tento večerní klid znala katova dcera už ze Schongau, ale z jakéhosi nejasného důvodu si

Bamberk představovala jako živé, veselé město. Opuštěnost pochmurných uliček v sobě měla něco trudomyslného, nepřátelského.

Jako na hřbitově, proběhlo jí hlavou, když si pevně vázala uvolněný šátek. Vnímají to ostatní stejně jako ona?

Pohlédla na Simona a ostatní členy rodiny, kteří ji mrzutě následovali. Především Peter a Paul byli unavení jako koťata a tiše pofňukávali, zatímco se Simona drželi za ruce. Jakob Kuisl mlčky a ztěžka kráčel vpředu. „Je to ještě daleko?“ zajímala se Magdalena po chvíli unaveně. „Děti mají hlad a mě už bolí nohy. Navíc nemám chuť toulat se v noci neznámým městem bůhví jak dlouho. Číhá tu všelijaká chátra.“

Kat pokrčil rameny. „Domy popravčích neleží zrovna uprostřed na náměstí a od mý poslední návštěvy se tu asi ledacos změnilo.“ Zkoumavě se rozhlédl kolem sebe. „Zatracená mlha! Vlastně musíme jít jen podél hradeb na sever...“

„Hradby jsou teď za námi,“ přerušil ho Simon a ukazoval přes rameno do soumraku. „Ještě před chvílí jsem je viděl, na tom malém náměstí se studnou...“

„Ach tak, chce mi snad pan zeť radit, kde najdu svýho vlastního bratra?“

„Pan zeť ti chce jen pomoct, to je všechno,“ zasáhla Magdalena. „Ale ne, ty to víš přece nejlíp, jako obvykle.“ Povzdychla si. „Proč vy mužští musíte být vždy tak umínění, když se spletete?“

„Já jsem nezabloudil, je jen tma a hustá mlha,“ zabručel Kuisl a spěchal dál. „Taky jste klidně mohli zůstat doma. Já to stejně dělám jen proto, abych zase viděl Georga. Určitě ne kvůli bratrovi, tomu starýmu mrzoutovi. Beztak jsem se divil, proč nás pozval na svou svatbu.“ Odplivl si na prašnou cestu. „Když si jen pomyslím, na jak dlouho teď steingadenský kat přebírá mou práci, je mi z toho zle. No, to bude pořádná řež.“

Zatímco Magdalena dál spěchala za otcem, pocit úzkosti v ní stále narůstal. V úzkých, neosvětlených uličkách byla už taková tma a mlha, že člověk sotva viděl na další roh. Čas od času v nich zaslechla nějaké šustnutí a zaškrabání, jako by je někdo či něco sledovalo. Ohlédla se po ostatních a všimla si, že i Simon a Barbara vrhají kolem sebe úzkostlivé pohledy. Bezděčně musela myslet na popelavou tvář strážného a jeho poslední slova.

Co ty víš o tomhle proklatým městě?

Co když jim něco zatajil? Něco, co souvisí s bestií, o které vyprávěl forman? Oddělená paže patřila bohatému měšťanovi. Třeba nějakému patriciji z Bamberku?

Když Magdalena už poněkolikáté zapátrala v temnotě, najednou pochopila, proč se cítí tak podivně. Bylo to tak nasnadě, přesto si to dosud pořádně neuvědomila.

To ty domy, blesklo jí hlavou. Spousta z nich zeje prázdnotou! Skutečně, znovu a znovu míjeli budovy, jejichž okna byla zabedněná. V jiných chyběly dveře a zíraly na ně černé otvory tam, kde kdysi byly zasazené skleněné tabule. Se svraštělým čelem si Magdalena důkladněji prohlížela domy kolem sebe. Zcela jednoznačně to nebyly žádné zchátralé stavby, které tu stály opuštěné, jako spíš nádherné budovy, které asi dřív patřily šlechticům a bohatým měšťanům. Z mnohých usedlostí zbyly už jen ruiny. Ovšem na druhé straně se některé právě nově stavěly nebo znovu opravovaly. Magdalena si vzpomněla na četné jeřáby, kladkostroje a pytle s maltou, na které cestou uličkami několikrát narazili. Zdálo se, že i Simon si teď všiml prázdných budov.

„Co je tu s těmi domy?“ oslovil svého tchána. „Proč je jich tolik prázdných?“

„No jo, válka řádila i tady v Bamberku,“ odpověděl Jakob Kuisl, když na následující křižovatce hledal správnou cestu. „A ne málo. Vojáci vpadli do města víc než tucetkrát. Je to sice už dobrých dvacet let, ale mnozí měšťané tehdy z Bamberku uprchli a už se nevrátili. Když jsem tu jednou byl, je to už pár let, vypadalo to tu ještě mnohem pustěji. Holt to nějaký čas trvá, než se město po něčem takovým zase zotaví. Na některých místech se to nepodaří nikdy, takže kromě několika osamělých rozvalin, kterými fičí meluzína, z nich nic jinýho nezůstane.“

„Ale Schongau to přece dokázalo docela rychle,“ poznamenala Magdalena zamyšleně. „Kromě toho jsou to především patricijské domy, které zejí prázdnotou.“

„Mně je to celkem jedno, co tu kdy bylo,“ ozvala se mrzutě Barbara, která se za ostatními došourala jako poslední. „Já jsem jen hrozně unavená. Doufám, že dům strýce Bartoloměje není taky taková barabizna. Měla jsem zůstat doma. Tam by teď bylo posvícení a tanec a...“

„Obávám se, že tu byl ještě další důvod, proč jsou domy opuštěný,“ přerušil ji otec, aniž by vzal na vědomí reptání své mladší dcery. „Ještě mnohem hroznější než válka, pokud je to vůbec možný. Dokonce i v dalekým Schongau jsem o tom slyšel. Ošklivý příběh.“

Magdalena na něj tázavě pohlédla. „A co to bylo?“

„To by ti měl povědět Bartoloměj. Předpokládám, že o tom ví víc, než je mu milý.“ Kat přidal do kroku. „A teď už konečně pojďte. Než se nám kvůli frflání tvojí sestry ještě pověsí na paty bamberská noční stráž.“

Mlčky pak mlhou kráčel dál těžkými kroky, zatímco někde venku před městem se znovu ozvalo vlčí zavytí.

❦

Adelaida Rinswieserová se zarazila a naslouchala. Vytí vlků se táhlo nočním tichem jako dětský křik, dlouze a pronikavě. Měsíc téměř v úplňku se jako stříbrný kotouč právě začal sklánět za borovice. Zvířecí zvuky byly ještě vzdálené, zněly hluboko z lesa. Přesto se jí srdce rozbušilo rychleji, když se plížila mezi borovicemi a březovým houštím na druhé straně bamberských hradeb. Nebylo vlastně nic neobvyklého na tom, že se ve zdejším kraji vyskytovali vlci. Ještě dvacet let po velké válce leželo stále mnoho pruhů země ladem a zpustošených a vesnice zůstaly opuštěné, takže se mezi zříceninami domů potloukala jen divoká zvířata. Jenže v Hauptmoorwaldu se už delší dobu žádní vlci neukázali. Strach před lidmi s obušky, meči a mušketami byl příliš velký, svůj hlad raději utišili jednou či dvěma ovcemi, které se pásly na loukách na jih od Altenburgu.

Jen pokud jejich hlad nebyl větší než opatrnost… Chvějící se Adelaida si ovinula plášť pevněji kolem ramen a vykročila hlouběji do lesa. Teď, na konci října, bylo v noci už pořádně chladno. Kdyby její muž věděl o tomto nočním výletu, určitě by jí to zakázal. Také strážný u Langgasserské věže se dal jen stěží přemluvit, aby jí touto dobou bránu otevřel. Jenže to, co hledala mladá paní apatykářová, by se někdy mohlo hodit i jeho ženě, a tak ji s bručením nakonec nechal projít.

Větve jí zapraskaly pod nohama. Dostala se k několika pokřiveným borovicím, které po ní natahovaly sukovité větve jako hnáty. Až sem k ní blikaly z dálky některé strážní ohně z městských hradeb, jinak mezi stromy už byla naprostá tma. Jen měsíc jí ukazoval cestu. Znovu zaznělo vlčí vytí a Adelaida bezděčně zrychlila krok.

Chtěla hledat třemdavu, vzácnou, liliovitou květinu, která působila jako bezpečný prostředek proti početí nebo jeho následku. Do dvorní apatyky v Dombergu za ní a jejím mužem často tajně přicházely mladé ženy a zoufale prosily o lék, který by je zachránil před hanbou a pranýřem na Zeleném trhu. Manžel tyto nebohé ženy většinou odbyl nebo je poslal k porodní bábě ven před městskou bránu, neboť za potrat, dokonce i za pouhou pomoc k přerušení, hrozil nejen v bamberském biskupství trest smrti. Jenže Adelaida měla soucit s těmito děvčaty. I ona sama měla před manželstvím se ctihodným apatykářem Magnusem Rinswieserem jednu či dvě známosti a také se dostala do potíží. Stará Traudel z Theuerstadtu jí tenkrát pomohla s třemdavou, a tak se cítila zavázaná pomáhat teď zase jiným. Navíc jí tehdy prozradila, že bylina by se měla trhat jen při narůstajícím měsíci. Květině se v kraji říkalo rovněž čarodějné zelí nebo čertova bylina, vyskytovala se tu však jen vzácně. Jenže Adelaida znala skrytou paseku, kde si už vloni nasbírala několik kořenů. A teď doufala, že tam i přes pozdní podzim jeden či dva ještě najde.

Opět se ozvalo zavytí. Se sevřeným srdcem si apatykářka uvědomila, že tentokrát zní už blíž. Že by si vlci skutečně troufli tak blízko k městu?

Vzpomněla si na pohřešované, o nichž se v Bamberku celé týdny mluvilo. Beze stopy už zmizely dvě ženy a starý Schwarzkontz se ze své cesty do Norimberka také nevrátil. Až dosud se našla jen jedna oddělená ruka a od krys ohryzaná noha, která se objevila v řece. Bamberští si už šuškali o ďábelském díle především poté, co někdo nedávno zahlédl v noci v uličkách jakési chlupaté stvoření.

Adelaida to všechno zatím považovala za přehnané strašidelné povídačky, přesto tady venku, v příliš temném lese, jí zmiňované nebezpečí najednou připadalo navýsost skutečné.

Pevně stiskla řemeny nůše na zádech, v níž už měla několik jiných bylinek, a potom se rozběhla. Už by to nemělo být daleko. Po levé ruce se vynořil kmen vyvráceného dubu porostlý mechem, který jí sloužil jako opěrný bod při hledání cesty, a několik keřů hlohu se důvěrně třpytilo ve svitu měsíce. Adelaida odsunula trnité větve stranou a konečně zahlédla paseku. S úlevou si oddychla.

Konečně! Díky bohu!

V stříbřitém měsíčním svitu záhy objevila v protilehlém okraji hledané rostliny. Jejich tobolky sice už dávno pukly, přesto ještě stále vydávaly onu slabou vůni jakoby exotického koření. Spěšně přistoupila k léčivým bylinám a navlékla si tenké plátěné rukavice, které spolu s pevným koženým sáčkem měla dosud uložené v nůši. Semena třemdavy jsou tak jedovatá, že se jich člověk nesmí dotýkat holou rukou, pokud se nechce popálit. Jelikož se z ní uvolňuje éterický olej, takže se v horkém létě může sama lehce vznítit, říká se jí také hořící keř. Nyní, ke konci podzimu, viselo sice na uvadlé lodyze jen pár tobolek, přesto nechtěla zbytečně riskovat. Opatrně otrhala zbývající semena a zastrčila je do malého sáčku, přičemž si šeptala řadu modliteb Zdrávas Maria, jak ji to kdysi naučila stará Traudel.

„... a požehnaný plod života tvého, Ježíš, který za nás zemřel na kříži...“

V rychlosti se ještě naposledy pokřižovala a vstala. Zrovna chtěla sáček utáhnout, když znovu zaznělo táhlé zavytí.

Tentokrát však hodně blízko.

Adelaida se vyděšeně rozhlédla. Něco temného se krčilo hned za hlohovými keři, komíhajícími se v podzimním větru. Byl to chvějící se, lehce pulzující stín, jenž se držel při zemi, a pár rudých očí zářících do tmy.

Pro všechno na světě, co...

Apatykářka si setřela pot z čela a rudě svítící oči znenadání zmizely. Zahrává si s ní snad její obrazotvornost?

„Hej, vy tam! Je... tu někdo?“ zavolala váhavě do temnoty. Když se nedočkala odpovědi, zamumlala poslední modlitbu, aby se povzbudila, pevně sevřela sáček v dlani a rozběhla se přes paseku, přičemž se velkým obloukem vyhnula keřům hlohu. K Langgasserské bráně na východě hradeb byla sice ještě víc než míle, ale dlouho před tím les prořídl a před ní se už vynořily první vísky. Pokud si pospíší, zakrátko by mohla být v půli cesty, než se dostane na bezpečnou stezku. Možná na ní ještě budou i nějací pozdní cestující. Všechno dobře dopadne.

V jednu chvíli se jí zdálo, jako by za sebou zaslechla tiché zavrčení a těžké supění, jako když pes dýchá s vyplazeným jazykem. Když pak po krátkém čase dorazila na stezku vyšlapanou zvěří, která ji měla dovést zpátky na cestu do města, zněly tu už jen zvuky jejích vlastních spěšných kroků. Kdesi v dálce zahoukal sýček a jí to připadalo, jako by se jí pták vysmíval. Zlostně pohodila hlavou.

Pověrčivá ženská! Kdyby tě tak viděl tvůj Magnus...

Běžela dál a spílala si, jaká je bláznivá. Jak si jen mohla nechat nahnat takový strach! Podle všeho se tam za keři krčila jen vyplašená srna, možná i divočák nebo vlk samotář. Ale určitě nic, co by dospělého člověka muselo vyděsit. Vlci byli nebezpeční jedině ve smečce, sami si do ničeho netroufli...

Zarazila se. Najednou jí vlastní kroky připadaly podivně hlasité. Hluk zněl trochu opožděně, skoro jako ozvěna. Zastavila se a ke svému zděšení zjistila, že ty druhé zvuky nepřestaly.

Tap... tap... tap...

Polekala se. Přidržela si ruku před ústy, když jí došlo, co to znamená.

Tap... tap... tap... Někdo kolem ní proběhl.

Najednou kroky utichly a hned nato zaslechla zcela blízko praskot několika větví.

„Ať je tady venku kdokoliv, měl... měl by ses ukázat!“ poručila teď přidušeným hlasem. „Jestli to má být nějaký žert, pak to vůbec není vtipné. To...“

V tu chvíli něco hlučně prorazilo houštím.

Bytost srazila zkamenělou apatykářku k zemi a pohřbila ji pod sebou. Adelaida cítila živočišný pot a zápach mokré kůže a začala pronikavě křičet. Její výkřik se však zlomil, když ji s funěním zalehlo cosi velkého a těžkého.

Ó, Bože, pomoz mi, to přece... To není možné... To...

Obestřela ji milosrdná mdloba. O chvíli později se opět ozvalo vlčí zavytí, to už však černý stín vlekl svou nehybnou kořist do houštiny.

Tap... tap... tap...

Jedno zasupění, poslední zašramocení. A po Adelaide Rinswieserové, manželce bamberského apatykáře, tu zůstal jen lehký, jemný opar vůně třemdavy připomínající hřebíček.

2

26. října léta Páně 1668,

noc v Bamberku

Když už Magdalena přestala věřit, že dům jejího strýce vůbec někdy najdou, Jakob Kuisl se náhle zastavil a triumfálně ukázal na dvouposchoďovou budovu, která stála přímo u severního městského příkopu.

„Ha! No, tak kdo to říkal!“ zahalekal. „Dům mýho bratra. Poněkud zchátralejší, než když jsem tu byl posledně, ale pořád ještě dost skvostný. Za to, aby směl bydlet ve městě, Bartl jistě lezl radním dlouho do zadku.“

Se svraštělým čelem pozorovala Magdalena nakloněný hrázděný dům, z něhož už dávno oprýskala barva. Patřil k němu ještě menší dřevník a koňská stáj. Budovy zahalené do cárů mlhy byly postavené tak blízko u příkopu, až by se člověk bál, že se každou chvíli zřítí do nelibě páchnoucího marastu. Navzdory všemu to byla velká usedlost. Katova dcera musela myslet na otcův dům v Schongau, který se nacházel v zapáchající koželužské čtvrti venku před městskými hradbami a zdaleka nebyl tak velký jako ten strýcův. Magdalenu přepadl nepříjemný pocit, že sotva skrývaná nechuť jejího otce vůči bratrovi mohla mít něco společného i se závistí.

Zavřenými okenicemi v přízemí dopadal úzký proužek plápolajícího světla ven na ulici. Jakob Kuisl energicky zaklepal na masivní dřevěné dveře. Když po chvíli zazněl z domu temný, avšak důvěrný hlas, Magdalenino srdce se rozbušilo rychleji.

„Strýčku Bartoloměji, jste to vy?“ zeptal se někdo opatrně.

„Nečekal jsem vás tak brzy. Proč...“

„Himlhergot, je to tvůj vlastní otec, Georgu! Tak už otvírej dveře. Nebo nás chceš všechny nechat stát tady venku v mrazu?“

Kat zacloumal za kliku a zevnitř se pak ozval tlumený hluk, jak se závora odsouvala stranou a dveře se prudce otevřely.

„Georg! Díkybohu!“

Magdalena vykřikla radostí, když spatřila svého mladšího bratra. Neviděla ho už skoro dva roky. Georg od té doby vyrostl a mladické pupínky ve tváři ustoupily tmavému chmýří. Na svých téměř šestnáct let teď vypadal podstatně silnější a mohutnější, skoro jako menší vydání svého otce s orlím nosem, širokým hrudním košem a rozcuchanými černými vlasy. Úsměv mu zvlnil rty, potom se rozesmál a zavrtěl hlavou.

„Jak se zdá, moje modlitby přece jen byly vyslyšeny! Ještě dnes ráno se strýc domníval, že možná na jeho svatbu ani nepřijdete. Ale já si byl jistý, že mě nenecháte na holičkách. Můj bože, jak jsem rád, že vás vidím!“ Jednoho po druhém, otce, sestru dvojče Barbaru a nakonec Magdalenu pak srdečně sevřel v náručí. Potom popadl oba jásající chlapce a jednoho po druhém vyhodil do výšky.

„Strýčku Georgu, strýčku Georgu!“ volal Paul nadšeně.

„Vyřežeš mi zase meč na stínání?“

„Stínací meč?“ divil se Georg trochu zaraženě.

„Vyprávěl jsem, jak jsi jim dřív vyřezával meče,“ podotkl Simon dosud stojící trochu stranou. „No, víš přece, jací jsou chlapci. Obávám se, že ti nedají pokoj dřív, než bude mít každý svůj meč.“

Georg se zašklebil, hochy postavil na zem a stiskl Simonovi ruku. „Nějaké dostanou, na mou čest bezectného katova učedníka.“ Spiklenecky mrkl na Paula. „A když budeš hodný, budeš smět jednou podržet taky meč svého prastrýce. Ten je ještě větší, než má tvůj dědeček.“

„Jako by na tom záleželo,“ zavrčel Jakob Kuisl. „Odseknout krk dokážu i kuchyňským nožem.“

„Nemůžete mluvit o něčem jiném, vy mužští?“ okřikla je Magdalena a potřásla hlavou. „Pořád jen meče! Ještě že Peter zdědil mírnější povahu svého otce. Jeden vašeho druhu mi totiž stačí až nad hlavu!“ S povzdechem ukázala na malého Paula, který svému bratrovi právě vrážel do těla imaginární dýku.

Simon se usmál a fňukajícího Petra si přitáhl k sobě.

„Peter ve svých pěti letech už umí číst,“ prohlásil hrdým hlasem. „Latinsky a německy, a dokonce zná i několik řeckých písmen. Já sám ho to naučil, a u léků...“

„Nechceš svýho starýho otce konečně pozvat dál, Georgu?“ nechal se teď slyšet Jakob Kuisl. „Mám pocit, že jsme už dost dlouho stáli venku v podzimní mlze. Ale můžu přespat taky v nějakým hostinci, jestli je ti to milejší.“

„Jistě že ne, otče.“ Georg ustoupil stranou a nechal vstoupit rodinu do hlavní světnice katova domu.

V teple, které sálalo ze zelených kachlových kamen, Magdalena rychle zapomněla na vlhký chlad a mlhu venku. Místnost byla přívětivá a pečlivě uklizená. Na podlaze ležely čerstvé vonící sítniny, nedávno ohoblovaný stůl nabízel místo pro celou velkou rodinu. Vzadu se nacházel výklenek, kde vedle krucifixu a usušených růží visel i meč bamberského mistra popravčího. Byl skutečně trochu větší než meč schongauského kata. Paul se hned k němu vrhl, Georg ho však se smíchem včas chytil za cíp košile.

„Neboj, brzy se ti dostane do rukou,“ uklidňoval ho. „Ale teď ať tě Barbara raději odvede nahoru do komory. Pro vás je už čas na spaní.“

Barbara obrátila oči v sloup, ale poslušně vzala oba zívající a jen slabě protestují chlapce na ruce a vyšla po úzkém schodišti nahoru. Krátce nato se odtud ozývaly uklidňující tóny ukolébavky.

Nějaký čas nikdo dole nepromluvil. Potom Georg uchopil mohutný stínací meč a podával ho otci. „Rukojeť je ze žraločí kůže,“ vysvětloval pyšně. „Když se katovi zpotí ruce, kůže je pak drsná jako tisíc malých zubů. Pokud vím, tyhle meče mají je bamberští popravčí. Takovým nic nevyklouzne. Vyzkoušej.“

Jakob Kuisl škubl rameny a odvrátil se. „Když má kat vlhký ruce, znamená to jen jediný – má plný gatě. A ustrašený kat má stejnou cenu jako stará bezzubá děvečka.“ Naklonil hlavu stranou a zkoumavě se rozhlédl po světnici.

„Ale musím říct, že od mý poslední návštěvy se tu ledacos udělalo. Takže Bartoloměj to vážně někam dotáhl. Kdo by si to tenkrát pomyslel o tom stále bledým, úzkostlivým mládenečkovi?“

„Jen počkej, až se teprve ožení s Katarinou,“ odpověděl Georg. „Jeho první žena pocházela z rodiny rasa. Dobrá Johanna, Bůh jí buď milostiv, tu vyrvaly životu souchotiny. Moc peněz do manželství nepřinesla a ani děti neměli žádné.“ Tiše povzdychl, potom se napřímil. „Ale tentokrát je to dobrá partie. Ta nová je dcerou bamberského soudního písaře. Věno už stojí za to. A Katarina popravdě taky nevypadá, že by se v dohledné době roznemohla,“ dodal a ušklíbl se. „No, vždyť ji brzy sami uvidíte. Byla to taky ona, kdo na strýce Bartoloměje naléhal, aby vás všechny pozval. Katarina chce slavit pořádnou velkou svatbu.“

Kuisl svraštil čelo. „Vyžádal si Bartl na to povolení od konšelů? Jako popravčí přece nemá dovoleno přiženit se do vyšších kruhů.“

„Příslib má už v kapse. Jeho budoucí tchán se za ně jako vyšší správní úředník asi přimluvil.“ Georg se zasmál a obrátil se s vysvětlením na Magdalenu. „Být katem v Bamberku, to je něco úplně jiného než v Schongau. Nejsme sice ještě vážení měšťané, ale aspoň se nám tu nikdo na ulici nevyhýbá. Váží si nás. Bude se ti tu líbit, sestro.“

„Není tedy divu, že si Bartoloměj žije jako prase v žitě,“ neodpustil si Jakob Kuisl. „Při všem, co se v tomhle městě stalo... V Bamberku se katovi daří stejně dobře jako jinde faráři.“

Magdalena se zmateně podívala na otce. „Co... co tím myslíš?“

Kuisl však máchl odmítavě rukou. „Co se o to starám.

Kdepak je vůbec můj vzácný pan bratr, hmm?“

Georg postavil meč zpátky do výklenku, kde mezi růžemi a krucifixem vypadal jako pohanský symbol. „Je ještě venku v mučírně. Teprve včera jsme měli takový trapný výslech a on tam dává nástroje do pořádku. Zatvrzelý zloděj, který prý v kostele svatého Martina vykradl schránku na milodary...“ Mladý katův tovaryš si povzdychl. „Všechny důkazy mluví proti němu. Ale sám přece víš, jak to je. Bez přiznání tu u nás nedojde k žádnému rozsudku. A když se ani na skřipci nepřiznal, museli jsme ho dnes zase nechat běžet.“

„Trapné vyslýchání, tak tak. Máš tu co na práci?“

„Strýc mě dokonce nechává samotného mučit a věšet.“ Georg zkřížil paže před širokým hrudníkem. „Je to jinak než u tebe. Tam jsem přece směl jen vymetat popravčí káru.“

„Potom je ti asi docela recht, že tě ze Schongau vyhnali, co?“ štěkl Kuisl a udeřil rukou do stolu, až prostřené nádobí zařinčelo. „Neměj obavy, Lechner se coby vévodův zástupce už postará, aby ses hned tak zase nevrátil.“

Nastala tísnivá přestávka a Magdalena tiše zaúpěla. Její bratr se před dvěma lety nechal vtáhnout do rvačky s pověstnými bratry Berchtoldovými a toho nejmladšího při tom málem přizabil. Od té doby pekařův syn kulhá, a soudní písař Johann Lechner proto vypověděl Georga na pět let z města. Pro jeho otce to byla tvrdá rána. Od té doby byl schongauskému popravčímu k ruce spíš více než méně ožralý pohodný a syn kata ze sousedního Steingadenu začal šilhat po jeho místě.

„Venku před městem, tam na druhé straně brodu, jsme zažili dost hrozivé setkání,“ ozvala se nakonec Magdalena, aby změnila téma. Vyprávěla Georgovi o odťaté paži a strachu cestujících. „Tady vůbec panuje podivná nálada. Na cestách se mluví o nějaké krvelačné bestii. Víš o tom něco?“ Bratr zavrtěl hlavou. „To o té ruce byste pro všechny případy měli hlásit městské stráži,“ odpověděl váhavě. „Jak ji otec popsal, mohla by skutečně patřit Georgu Schwarzkontzovi.“

„A kdo je ten Georg Schwarzkontz?“ zajímal se Simon.

Georg vzdychl. „Jeden bamberský radní a obchodník s látkami v letech, který se měl před měsícem vrátit z jedné své cesty do Norimberku. Jak se zjistilo, nikdy tam ani nepřijel. A není jediný. Také dvě obyčejné ženské se od té doby pohřešují. Ke všemu tam děti, které si hrály nedaleko odtud, našly lidskou ruku a později se ještě objevila noha v Regnitzu.“ Pokrčil rameny. „No a od té doby se zdá, že tu v kraji řádí nějaká potvora lidožrout. Mnozí dokonce tvrdí, že ji viděli na vlastní oči.“

Georg si vzal ze stolu patku chleba, srdnatě do ní kousl a při jídle pak mluvil dál: „Jak jsem už řekl, nic než báchorky. Jedna z těch postrádaných ženských se zřejmě pohádala s čerstvým manželem a radní Schwarzkontz... No, cesta přes Hauptmoorwald je už sama o sobě nebezpečná, natož ještě s nějakou příšerou. Od konce Velké války se kolem potuluje spousta záškodníků a lapků. Teprve před půl rokem se nám podařilo zneškodnit jednu takovou bandu, rozčtvrtit jejího náčelníka a jeho údy vyvěsit pro výstrahu na rozcestí.“

„V Hauptmoorwaldu?“ přerušil ho Simon. Jeho tvář náhle o stupeň zbledla. „Není to ten velký les jihovýchodně od města, kterým jsme dnes odpoledne projížděli?“

Magdalena přikývla. „Ano, tak o něm aspoň mluvil starý sedlák, který nás vzal s sebou. Proč se ptáš?“

„Nic, to jen...,“ Simon chvíli otálel s odpovědí, potom vzdychajíc pokračoval: „Dnes jsem tam našel s dětmi zdechlinu jelena. Byl ošklivě zřízený. Čertví, kdo to udělal.“

„Pche! Bylo to jistě několik vlků, co jinýho?“ Jakob Kuisl sáhl po džbánu se zředěným vínem a nalil si číši. „Ve smečce se z nich rychle stávají skutečný bestie. Pak ani nejsou zapotřebí žádný pekelný bytosti. Vy jste už zrovna tak pověrčiví jako kupa starých schongauských klevetnic.“

„Sice jen nerad souhlasím se svým tvrdohlavým bratrem, ale tady má zase jednou zatraceně pravdu.“

Hlas zazněl ode dveří, které se teď se skřípěním rozletěly. Dovnitř vstoupil muž kolem padesáti a nabručeně se rozhlédl po světnici. Byl rozložitě stavěný, s téměř holou hlavou, mohutnou a tělnatou, stejně jako byl zbytek jeho těla. Z hustého plnovousu vystupovaly dva výrazné body – pro Kuislovic muže typický orlí nos a výrazná brada, která byla tak vzdorovitě vysunutá dopředu jako u louskáčku. Když přistoupil blíž, Magdalena si všimla, že lehce kulhá. Na pravé botě měl zvýšenou, ze dřeva vyřezávanou podrážku, a tento špalek klapal při každém kroku po jílovité podlaze.

Zcela překvapivě se na jeho tváři objevil radostný úšklebek, s pozdravem rozevřel náruč ze šlachovitých paží a přistoupil k bratrovi. Teprve teď si Magdalena všimla, jak měkce a přívětivě mu v tu chvíli zazářily oči. Laskavý výraz vůbec nepasoval k tak omšele vypadajícímu hromotlukovi.

„Nech se obejmout, velký bratře. Jak je to dlouho, kdy jsme se viděli naposled? Dvacet let? Třicet?“

„Každopádně zatracenou věčnost.“

„Ty jsi ztloustl, Jakobe,“ dobíral si ho Bartoloměj a zdvihl škádlivě prst. „Jsi tlustší a houbovatější.“

Jakob Kuisl se zašklebil. „A ty máš zase míň vlasů.“ Schongauský kat se zvedl z lavice a oba bratři se nemotorně objali. Magdaleně připadalo, jako by jim toto gesto působilo až tělesnou bolest. Musela myslet na to, jak nevrle reagoval otec pokaždé, když začala o Bartolomějovi. Určitě ho to stálo hodně přemáhání dát svého vlastního syna do učení bratrovi, kterého očividně příliš nesnášel.

„Georg vám nenabídl k pití nic jinýho než kyselý jablečný víno?“ zabručel Bartoloměj Kuisl hlasem, který byl skoro právě tak hluboký jako Jakobův.

„My tu nejsme moc dlouho,“ odpověděla Magdalena s úsměvem. „Kromě toho, když člověk neviděl svého milovaného bratra takovou dobu, pak i pramenitá voda postačí. Myslela tím bratra Georga, ale zjevně se cítil oslovený i její strýc.

„Milovaný bratr, ano,“ promluvil pomalu, se zvláštním přízvukem, a pohlédl při tom na Jakoba. „Je to už dávno, kdy jsem ti tak říkal.“ Pohledem sklouzl k Magdaleně.

„Není ti moc podobná, Jakobe,“ mrkl na ni a pokračoval dál, „na rozdíl od jejího bratra Georga. Ten jako by ti z oka vypadl. Je skutečně tvoje? No, na druhý straně můžeš mluvit o štěstí, že nepodědila náš nos.“ Hlasitě se zasmál a konečně se obrátil na Simona. „A tohle je asi vzácný pan zeť, o kterým jsi mi psal? Žádný ras, ale skutečně použitelný lazebník a ranhojič, jak jsem slyšel.“

„Simon studoval medicínu,“ doplnila Magdalena.

„Dokonce se zřekl titulu, aby si mě mohl vzít. Ale jeho znalosti zdaleka přesahují ty, které potřebuje lazebník.“

Bartoloměj odmítavě zabručel a hodil dřevák na podlahu.

„A co z toho má? Kdo vleze do postele s katovou dcerou, ten se spustil s bezectnými, a tak je sám jedním z nich. Takové jsou teď zákony.“

Magdalena zrovna chtěla rozhořčeně odpovědět, Simon ji však uchopil za ruku a s líčeným úsměvem prohlásil: „No, zřejmě i u vás zvítězila láska nad stavovskou povýšeností. Že se dcera městského písaře dá dohromady s popravčím, to přece taky není nic obvyklého. Každopádně vám blahopřeji k nastávající svatbě. Dobrá partie, zdá se mi.“

„Zatraceně, to máš recht!“ Bartoloměj se zeširoka zašklebil a odhalil při tom ještě téměř kompletní chrup.

„Katarina pochází z dobrý rodiny. Její děd byl druhým písařem na radnici a její otec to taky dotáhl docela vysoko. Dokonce umí i číst, a jestli mi jednou přece jen daruje děti, ty se pak budou mít líp než jejich otec, kat! Na to máte moje slovo bamberskýho popravčího, který máchá mečem a lidem pije krev.“ S úsměvem praštil rukou do stolu, až se džbán s jablečným vínem málem převrátil. „Kvůli mně byste nemuseli podnikat tak dalekou cestu,“ zabručel po chvíli. „Ale Katarina na tom zkrátka trvala. A když si ženská něco umane, pak toho taky dosáhne, nemám pravdu? Svatba se má konat za týden a Bůh je mým svědkem, bude to hříšně drahá oslava. Katarina všechno zařídila. Zítra sem přijde už za kuropění, aby dohlédla, že všechno bude v pořádku. Potřebuje ještě něco obstarat. Ta ženská je vážně jako větrná smršť.“

„À propos obstarávání,“ nadhodil Jakob Kuisl. „Nemáš náhodou doma tabák? Ten můj mi došel už v Norimberku.“ Bartoloměj zasupěl. „Pořád ta stejná nepravost, co, Jakobe?“ Zavrtěl hlavou. „Ne, nic takovýho tu já nemám. Ačkoliv...“ Najednou mrkl na bratra téměř šibalsky, takže Magdalena na chvíli málem uvěřila, že před sebou vidí dva dvanáctileté chlapce, kteří vymýšlejí nějakou taškařici. „Víš ty co? Něco ti navrhnu. Venku u jižního příkopu leží mrtvý kůň. Jeden z cizích formanů ho tam nechal zdechnout. Radní nestrpí, aby se nějaký dobytek někde jen tak povaloval dýl než několik hodin. Ti blázni mají strach před jedovatými plyny.“ Podíval se na bratra s povzbuzením v očích.

„No, tak co tomu říkáš? Tu zdechlinu odvezeme károu pohodnýho do stáje vedle. A zítra ti pak za to Katarina koupí váček toho nejlepšího augsburskýho tabáku. Máš moje slovo.“

„Teď?“ vyděsil se Simon. „Vy dva se chcete znovu vydat do té mlhy?“

Jakob Kuisl trhl rameny a pomalu odcházel ke dveřím.

„Proč ne? Jak by se dalo líp oslavit shledání dvou bratrů katů než páchnoucí zdechlinou? Jestli za to dostanu svůj tabák, klidně ti v tuhle dobu pověsím i někoho jinýho.“

Bartoloměj se z plna hrdla zasmál, přesto to neznělo moc srdečně. Magdaleně se dokonce zdálo, že v tom slyší něco jako zármutek. Zamyšleně se podívala za oběma bratry, když opouštěli místnost. Přestože byl Bartoloměj jen nepatrně menší než Jakob, zdálo se, jako by se v jeho stínu úplně ztrácel.

Ještě dlouho poté zaznívalo ze tmy venku klapání jeho dřeváků.

O půl hodiny později leželi Magdalena se Simonem nahoře v komnatě a mlčky naslouchali tichému stejnoměrnému oddychování Petra, Paula a Barbary.

Spali v komůrce vyhrazené pro katova tovaryše. Georg jim nabídl, že během jejich návštěvy bude přespávat naproti ve stáji. Po tolika dnech, kdy po svém odjezdu ze Schongau nocovali pouze v laciných noclehárnách, stodolách nebo prostě jen na hromádkách chrastí v lese, připadalo Magdaleně toto ubytování jako královské. Leželi na matracích plněných měkkými žíněmi, uprostřed komory vedl teplý vyzděný komín a počet blech a stinek se tu také držel v mezích. Přesto hned nemohla usnout. Hlavou se jí honilo příliš mnoho věcí najednou, navíc už byla napnutá, až konečně pozná strýcovu snoubenku.

„Co si myslíš, jaká asi je ta jeho Katarina?“ zeptala se tiše Simona. Podle jeho dechu a příležitostných pohybů poznala, že ani on ještě nespí.

Simon odmítavě zabručel. „Jestli se jen trochu podobá Bartolomějovi, bude to zřejmě pořádná dračice. No jo, ale pak se každopádně hodí do rodiny.“

Magdalena ho mírně dloubla do žeber. „Chceš tím snad naznačit, že všichni Kuislovi jsou prchliví grobiáni?“

„No, když se tak podívám na tvého otce, jeho bratra a Georga, člověk by snadno mohl dospět k tomuto závěru. V posledních dvou letech se z tvého malého bratříčka stal skutečně pořádný klacek. Můžu jen doufat, že ty se ne...“

„Opovaž se!“ Magdalena se snažila, aby zněla přísně, přesto nedokázala skrýt, že ji to pobavilo „Rozhodně vynaložím veškerou námahu, aby se z našich dětí nestaly neotesaní katovi pacholci.“

„S Paulem to pro tebe asi bude dost těžké. Ten se už dávno nemůže dočkat, až někomu setne hlavu. Peter je docela jiný, mnohem měkčí, skoro jako...,“ Simon se zarazil, Magdalena však dokončila za něj jeho větu.

„Jako děvče, chtěl jsi říct. Jako to děvčátko, které nám Bůh zase vzal.“ Otočila se na bok a zmlkla. Simon ji láskyplně hladil po ramenou.

„Byla příliš slaboučká, Magdaleno,“ pokoušel se ji upokojit. „Bylo... bylo lepší, že to šlo tak rychle. Představ si, že by žila delší dobu. Jak velká by pak byla naše bolest! Jistě nám Bůh dopřeje ještě další...“

„Přestaň s tím!“ Magdalenin hlas se krátce zvedl a z postelí chlapců se ozvalo ospalé mručení. Teprve po chvíli zavládlo opět ticho. Cítila, jak Simon vedle ní hledá správná slova. Znenadání jí vstoupily slzy do očí a tělem jí začal cloumat tichý, křečovitý pláč. Anna Marie byla její třetí dítě. Už jsou to dva roky, kdy maličká přišla na svět, jen pár měsíců po smrti Magdaleniny matky, po níž dostala jméno. I když milovala oba své hochy, bylo překrásné držet v náručí děvčátko zabalené v bílém povijanu, s očima modrýma jako hořec. Jakob Kuisl vyřezal své vnučce kolébku, v její přítomnosti se z mrzouta a bručouna stával láskyplný dědeček. Také Simon opět trávil víc času s dětmi. Tehdy z něj byl oddaný a starostlivý manžel, jenž se méně staral o své knihy a pacienty než o svou ženu, zesláblou po těžkém porodu. Marie byla středem jejich života.

A potom si ji Pánbůh zase vzal.

Byla to jedna z oněch horeček, které se objevovaly v Schongau v téměř pravidelných odstupech. Staré lidi a děti to pokaždé postihlo nejdřív. Zoufalý Simon se snažil porazit nemoc všemožnými prostředky, zábaly lýtek, pelyňkem a heřmánkem, přesto se jim dítě ztrácelo před očima jako sníh na slunci. Jen pár dnů po jejích prvních narozeninách malou Marii pochovali. Jizva, která Magdaleně zůstala na duši, byla ještě čerstvá a čas od času se znovu otevřela.

Zrovna jako teď.

Simon dobře vycítil, že bude lepší nic neříkat. Něžně hladil svou ženu a čekal, dokud křečovitý pláč neustal. Konečně se k němu opět přitiskla a snažila se zapomenout.

„Myslím, že strýc vůbec není takový hrubián, jak se staví,“ ozvala se po chvíli. „Je sice právě tak zuřivý jako otec, ale v jeho očích je i něco měkkého, něco hluboce smutného. Kdysi se mezi nimi muselo něco přihodit. Nesouvisí to třeba s jeho špatně srostlou nohou? Jestli s tím Jakob nepopichoval svého malého bratra? Mrzák se vždycky dobře hodí na pár štiplavých posměšků.“

„Copak tvůj otec nikdy o Bartolomějovi nevyprávěl?“ zajímal se Simon, očividně rád, že může změnit téma.

Magdalena zavrtěla hlavou. „Ne. Bylo to, jako by jeho bratr vůbec neexistoval. Bartoloměj musel opustit Schongau asi krátce na to, kdy otec jako mladý tovaryš odešel do války. Za války ho snad jen jednou navštívil tady v Bamberku. Teprve když Georg musel pryč ze Schongau a potřeboval se někde vyučit, začali si znovu pravidelně psát.“

„Co znamenají ty neustálé poznámky, že bamberskému katovi se obzvlášť dobře daří?“ dodal Simon zamyšleně.

„A potom ta narážka, že Bartoloměj už ví, proč jsou ve městě opuštěné domy? Zatraceně, proč vy Kuislové pořád musíte ze všeho dělat tajemství!“

„Ať už je to jak chce, tohle město zažilo lepší časy. A navíc ty historky o jakési krvelačné šelmě!“ Magdalena tázavě pohlédla na Simona. „Ty tomu věříš?“

Simon zafuněl. „Jistě že ne. Vzpomeň si na všechny ty údajné čarodějnice v Schongau, kromě hloupé pověry na tom taky nebylo za mák pravdy. A přesto...“ Na chvíli se odmlčel a se stísněným pocitem pohlédl k oknu. Mezi přivřenými pláty okenic zůstala úzká štěrbina, takže jimi do komory prosvítalo bledé měsíční světlo. „... přesto se necítím moc dobře při pomyšlení, že tvůj otec se právě potuluje někde venku.“

Magdalena se potichu rozesmála. „Zapomínáš, že tam není sám. Hned dva vzteklí Kuislové, no prosím tě! Kdybych já byla tou bestií, pak bych před nimi radši co nejrychleji vzala do zaječích.“

Přitulila se k manželovi a po několika minutách konečně usnula.

❦

Krátce poté, když oba bratři opustili dům a obklopila je mlha, Jakob Kuisl znovu ztratil orientaci. Nevrle kráčel za svým bratrem, jenž před sebou tlačil káru umazanou od krve a bláta, kterou vytáhli z dřevníku. Bartoloměj zdánlivě bez rozmyslu znovu a znovu odbočoval na křižovatkách nebo volil tak úzké uličky mezi domy stojícími těsně vedle sebe, že se do nich kára sotva vešla. Tady venku v temnotě nebylo kulhání bamberského popravčího skoro vůbec vidět.

Dokázal se s tím vyrovnat, napadlo Jakoba Kuisla. Kolik síly ho to asi stálo? Kolik pošklebků asi musel spolknout? Ale, Bůh je mi svědkem, stal se z něho skutečně zocelený chlap. Nikdy bych to do něho neřekl...

„Netvrdil jsi, že ten zdechlý kůň je na druhý straně u jižního příkopu?“ zeptal se Jakob konečně. Bylo to poprvé od jejich příjezdu, kdy bratra přímo oslovil. „Proč jsme prostě nešli podél příkopu? To by přece bylo o něco kratší.“

„Aby nám drábové, co tam vartujou, kladli hloupý otázky?“ Bartoloměj si opovržlivě odfrkl. „Ta mršina tam takhle leží od božího rána, měl jsem ji odklidit už během dne. Jenže jsem měl na práci ještě něco jinýho, tak pro ni jedu až teď.“

„Aha, dřív než ji zítra ráno stráže objeví a napaří ti šťavnatou pokutu.“ Kuisl se zašklebil. „Teď už rozumím. No, hlavní je, že tabák za to bude stát.“

Stejně jako Jakob Kuisl v Schongau měl i Bartoloměj vedle práce popravčího na starosti zároveň i odstraňování odpadků a mrtvých zvířat. Konšelé kladli velký důraz na to, aby zdechliny zmizely co možná nejrychleji, jelikož se obávali nákazy. Zdechlá zvířata pak často zpracovával pohodný, který bydlel mimo město. Mnohdy byl však za tuto špinavou práci zodpovědný i kat.

„Asi těžko stáhneš toho koně u sebe doma, nebo snad ano?“ zajímal se Jakob, když kráčeli dál mlhavou ulicí. „Každopádně jsem ve světnici neviděl žádnou škrabku ani jiný nástroje. Navíc by to tam pak nesnesitelně zapáchalo.“

„To ani radní nedovolí. Zdechliny proto musím odvážet až do Hauptsmoorwaldu. Tam mám svoji rasovnu. Blízko ní byla dřív nádherná myslivna se spoustou služebnictva, které mělo na starosti také pohodnictví. Jenže od ukončení války je s tím konec a zůstalo to na mně. Zatraceně těžká práce a ne zrovna slušně placená!“ Bartoloměj vzdychl a otočil káru na jedno obzvlášť úzké místo mezi několika hromadami koňských koblih a jiného odpadu. „Nejdřív odtáhneme toho koně ke mně do dřevníku a zítra se uvidí, co dál.“

Na nějaký čas zavládlo mezi bratry ticho. Potom se Jakob opatrně pokusil prorazit ledy. „Poslyš, už dlouho ti chci poděkovat,“ začal potichu. „Že sis k sobě vzal Georga jako tovaryše do učení, to...“

„Vždyť se ho zeptej sám, co chce on,“ rázně mu skočil do řeči Bartoloměj. „Možná už má dost svýho prolhanýho otce.“

Byla to krev.