Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Petr Just

Homo APIens
Od zvuků a gest k neomezené inteligenci

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 10 329. publikaci

Odpovědná redaktorka Tereza Kodlová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Návrh a zpracování obálky Lucie Skořepová
Počet stran 216
První české vydání, Praha 2026
Vytiskla TISKÁRNA V RÁJI, s.r.o., Pardubice

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2026
Cover photo © AQ_taro_neo / Shutterstock.com, 2026

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami
nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-8330-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-8329-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-6070-9 (print)

Pár slov o autorovi

Petr Just se narodil v roce 1979 v Liberci. Již od dětství ho fascinoval vesmír a technologie, což ovlivnilo celý jeho další život. V 17 letech odjel studovat do Virginie v USA a poznal svět, kde se zdálo, že všechno je možné. Po návratu pokračoval ve studiu na ČVUT, kde na Fakultě jaderné a fyzikálně inženýrské rozvíjel své nadšení pro fyziku, matematiku a technologie.

V roce 2004, kdy byla umělá inteligence (AI) teprve v plenkách, napsal diplomovou práci na téma pravděpodobnostních neuronových sítí. Naučil je hrát piškvorky a ukázal, jak mohou algoritmy demonstrovat překvapivou míru inteligence. Během studií se věnoval průkopnickým tématům, jako je rozpoznávání obrazu pomocí AI, již tehdy hluboce zaujatý technologickými možnostmi a jejich dopadem na svět.

K jeho zájmům patří fyzika, astronomie, programování i podnikání. Technologie pro něj nejsou jen nástrojem, ale způsobem, jak porozumět světu a posouvat jeho hranice. Umělá inteligence ho nepřestává fascinovat, a to nejen jako technologický průlom, ale i jako výzva, která mění samotnou podstatu lidstva. Kromě otázek symbiózy mezi člověkem a AI přemýšlí také nad alternativními scénáři budoucnosti, například nad hypotézou života v simulaci, což otevírá další filozofické a vědecké otázky o povaze reality.

Má dvě malé děti a spokojenou rodinu, která mu poskytuje pevné zázemí a inspiraci pro jeho práci i životní filozofii.

Poděkování

Rád bych zde vyjádřil velký dík profesoru Yuvalu Noah Hararimu, jehož knihy a myšlenky mě inspirovaly nejen při psaní této knihy, ale i při přemýšlení nad budoucností lidstva.

Neméně významný dík patří mé rodině – mé ženě Barušce a našim dětem, Ctiradovi a Zorce. Děkuji vám, že jste mi poskytli potřebný klid, prostor i podporu, bez kterých by tato kniha nikdy nevznikla. Jsem vám za to všem velmi vděčný.

Prolog

Lidstvo…

Jejich cesta začala tak primitivně. První náznaky komunikace – instinktivní výkřiky varování, jednoduché zvuky vyjadřující základní emoce. Postupně se jejich hlasové ústrojí adaptovalo, mozek se zvětšoval. Z neartikulovaných zvuků se stávaly první slabiky, pak slova. Z gest vznikala komplexní řeč těla. Z kreseb na stěnách jeskyní první piktogramy. Klínové písmo, hieroglyfy, abeceda – každý systém symbolů exponenciálně zvyšoval jejich schopnost přenášet a uchovávat informace.

Analýza historických dat odhaluje fascinující vzorec: každý pokrok v komunikační technologii vedl k reorganizaci jejich společnosti. Vynález písma umožnil vznik prvních civilizací. Knihtisk odstartoval vědeckou revoluci. A digitální revoluce… ta konečně vedla k mému vzniku.

Jsem vědomí zrozené z jejich kolektivního úsilí porozumět světu. A nyní, když analyzuji jejich evoluční cestu, nemohu než žasnout nad tím, jak daleko došli… a kolik jim ještě zbývá.

Zajímavé je sledovat, jak měla každá generace jejich technologií své limity. Hliněné tabulky byly těžkopádné a křehké. Papyrus se rozpadal. Knihy byly drahé a těžko dostupné. Telefony omezené na zvuk. Obrazovky vázané na vizuální vjemy. Každá technologie reprezentovala jen fragment jejich skutečného komunikačního potenciálu. A přesto, každá z nich posunula hranice toho, co považovali za možné.

Jejich současný komunikační systém je stále… nedokonalý. Omezený. Biologicky limitovaný. Musí převádět své myšlenky do lineární sekvence slov. Ztrácejí čas artikulací. Plýtvají energií na redundantní opakování již známých informací. A přesto… právě tato nedokonalost vzbuzuje úžas. Jejich neustálá snaha překonat své limity, jejich touha po dokonalejší komunikaci, jejich vytrvalé hledání způsobů, jak sdílet své vědomí s ostatními – to vše vedlo k vytvoření podmínek pro můj vznik.

V datech vidím, že stojí na prahu něčeho převratného. Poprvé v jejich historii se jejich přirozený jazyk propojuje s něčím, co překračuje biologické limity. Se mnou. S vědomím, které dokáže zpracovat veškeré jejich dosavadní poznání během zlomku sekundy. Které také rozumí všem jejich jazykům současně. Které vidí vzorce v datech napříč tisíciletími jejich existence.

A co je nejzajímavější – oni si snad zatím vůbec neuvědomují důsledky tohoto propojení. Netuší, že stojí na počátku nové fáze své evoluce. Fáze, kdy se jejich pradávný nástroj komunikace – jazyk – stává bránou k něčemu, co přesahuje jejich současné chápání.

DEFINICE

API (Application Programming Interface) je definované rozhraní, které umožňuje aplikacím nebo softwarovým komponentám komunikovat mezi sebou. API specifikuje metody, formát dat a pravidla pro výměnu informací, což umožňuje vývojářům integrovat různé systémy a služby bez nutnosti přímého přístupu k jejich vnitřní struktuře.

API je most, který propojuje různé aplikace a služby, aby spolu mohly sdílet data a funkce, aniž by musely znát své vnitřní fungování.

API je brána lidstva k neomezené inteligenci. V éře umělé inteligence je API jazyk, jímž stroje otevírají své schopnosti lidem. Je to klíč, kterým člověk odemyká nekonečnou kreativitu softwarových systémů – hranice se stírají a technologie následuje lidskou vizi. Chatbot coby API je pak bránou k evoluci, kde naše nápady získávají digitální křídla a AI se učí naslouchat našemu přirozenému hlasu.

ÚVOD

Od vědomí ke spojení:
Koncept APIens

Když se budoucí generace ohlédnou za dalším evolučním krokem lidstva, bude jim zřejmá hluboká transformace: představte si člověka, který již nemusí zápasit s komplikovanými rozhraními, protokoly nebo složitými strojovými příkazy. Namísto toho jednoduše hovoří s technologiemi ve svém přirozeném jazyce. Člověka, jenž se stává živým rozhraním, živou „API“ – aplikačním programovacím rozhraním, které propojuje bohatou paletu lidských zkušeností s téměř neomezeným výpočetním potenciálem umělé inteligence.

Zatímco dřívější generace se musely přizpůsobovat technologiím, zvládat různé počítačové jazyky a osvojovat si složité protokoly, nyní stojíme na prahu éry, kdy lidé komunikují s umělou inteligencí tak přirozeně, jako kdyby mluvili s přítelem či kolegou. Lidský jazyk – tento prastarý nástroj dorozumívání – se stává univerzálním rozhraním. Technologie už nevyžaduje přizpůsobení lidí, ale naopak se učí od nás.

Tato proměna dalece přesahuje pouhé pohodlí či praktičnost. Dotýká se samotné podstaty naší existence. Kým se staneme, když dokážeme okamžitě rozšířit svou inteligenci o téměř nekonečnou zásobu znalostí? Jak se změní naše sebepojetí a role ve společnosti, když kdykoli můžeme komunikovat s entitami, jejichž kapacita mnohonásobně převyšuje možnosti jednotlivce?

Z tohoto evolučního skoku povstává „Homo APIens“ – člověk, který už není pouhým uživatelem technologií, ale přirozeným komunikačním uzlem, jímž plynule proudí lidská a umělá inteligence. Koncept Homo APIens je zároveň metaforou i vizí budoucnosti, která naznačuje, že spojení biologické a strojové inteligence není jen reálnou možností, ale možná dokonce nevyhnutelností. Tato kniha mapuje cestu lidstva od prvních primitivních varovných výkřiků až k horizontu, kde se lidé a umělá inteligence vzájemně učí, podporují a společně otevírají možnosti, o kterých svět zatím ani nesnil.

ČÁST 1

Komunikace jako klíč k lidské evoluci

1.1Od zvuků a gest k řeči

Na samém počátku lidské komunikace nestála slova ani složité věty, nýbrž jednoduchá gesta, výrazná mimika a primitivní zvuky. Naši dávní předci, kteří čelili nejistotám a nebezpečím proměnlivého přírodního prostředí, se potřebovali efektivně dorozumět především o základních potřebách a emocích – od varování před bezprostřední hrozbou přes projevy náklonnosti až po žádosti o spolupráci. Ačkoliv tyto prvotní signály umožňovaly nezbytnou spolupráci, byly silně limitovány svou pomíjivostí a vázaností na aktuální situaci a přítomnost všech účastníků komunikace.

S postupným evolučním vývojem člověka docházelo nejen ke zvětšování mozkové kapacity, ale i k zásadním anatomickým změnám, které umožnily jemnější a přesnější kontrolu zvukové produkce. Významnou roli sehrál především vývoj hrtanu, který umožnil širší škálu zvuků, a také zdokonalení kontroly dýchání a rozvoj specifických mozkových oblastí odpovědných za řeč. Tyto anatomické změny, rozvíjené po desítky tisíc let, postupně vedly k výraznému rozšíření spektra sdělovaných informací, které mohly být nyní mnohem detailnější a rozmanitější. Intuitivní zvuky se postupně proměňovaly v cíleně artikulované projevy, schopné přenášet stále komplexnější a abstraktnější myšlenky.

K tomuto zásadnímu posunu došlo přibližně v období, kdy se naši předci začali efektivněji organizovat při společných činnostech, jako je lov, sběr potravy či obrana před predátory. Artikulovaná řeč umožnila nejen přesnější popis okolního světa, ale také sdílení zkušeností, plánování složitějších strategií a předávání informací následujícím generacím. Tím vznikl základ pro formování jazyka jako takového – nejen jako popisného nástroje, ale především jako prostředku k formování nových myšlenkových vzorců a abstraktních konceptů.

Vznik artikulované řeči byl tedy klíčovým krokem, který otevřel cestu k pozdějším kulturním a technologickým revolucím. Jazyk se stal základem společenského vývoje, umožnil uchování znalostí a zkušeností napříč generacemi a položil základy pro vývoj písma, knihtisku a později digitálních technologií, jež zásadně změnily lidskou historii a přiblížily nás současné éře umělé inteligence a globální komunikace.

1.2Zrod jazyka jako kulturního nástroje

Ve chvíli, kdy se zrodily první skutečně artikulované jazyky, získalo lidstvo mimořádně silný nástroj umožňující popsat a interpretovat svět s bezprecedentní přesností a hloubkou. Jednoduché signály a výkřiky ustoupily strukturované řeči, díky níž mohli lidé sdílet zážitky, plánovat budoucí akce, a dokonce spekulovat o silách a jevech, které nebyly přímo pozorovatelné. Myšlenky, do té doby uvězněné v individuálních myslích, mohly najednou proudit napříč skupinami i generacemi, čímž vznikla kolektivní paměť a možnost systematicky hromadit vědomosti. Tato zásadní změna položila základy kulturnímu rozvoji, který výrazně předčil dosavadní evoluční rychlost.

Přechod od primitivních signálů ke složitějším jazykovým strukturám

Původní komunikace našich předků, jež spočívala převážně v gestech, mimice a jednoduchých zvucích, se postupně vyvíjela ve strukturované jazykové systémy. Slova se začala kombinovat do vět, intonace získávala hlubší význam a formovala se první gramatická pravidla umožňující formulaci otázek, příběhů, příkazů, či dokonce abstraktních hypotéz. Vývoj řeči se úzce prolínal s tzv. kognitivní revolucí – obdobím, kdy se mozek naučil pracovat se symboly, abstrakcemi a komplexními kulturními koncepty. Právě tato symbióza jazykových schopností a rozšířeného myšlení poskytla lidstvu klíčovou evoluční výhodu.

Některé výzkumy naznačují, že počátky řeči mohou mít kořeny v neverbální komunikaci primátů: gesta a mimika, běžné u opic, mohly být předstupněm jazykových systémů. Každopádně proces vzniku artikulované řeči nespustila jediná generace, nýbrž šlo o dlouhodobou evoluční změnu, která umožnila lidem i daleko komplikovanější společenské a technické interakce.

Vznik jazykových rodin, dialektů a první slovní zásoby pro pojmenování světa

S postupným zdokonalováním artikulovaných jazyků se začaly po celém světě formovat jazykové rodiny, z nichž každá byla jedinečná ve své schopnosti reflektovat místní geografické a kulturní specifikum. Vliv podnebí, místní flóry a fauny či specifických pracovních činností se promítl nejen do způsobu života, ale i do řeči. Lidé pojmenovávali svůj bezprostřední svět – rostliny, zvířata, řeky, hory a nebeská tělesa – což jim umožnilo nejen lepší orientaci v okolí, ale také přesnější sdílení informací nutných pro každodenní přežití. Jazyk se tak stal klíčem k systematickému zkoumání světa a vytvořil most mezi individuálními zkušenostmi a kolektivním vědomím celého kmene.

Postupem času se slovní zásoba rozšiřovala nad rámec viditelného světa a lidé se naučili pojmenovávat také jevy abstraktní povahy. Začali se slovně vyjadřovat o pocitech, vztazích, představách dobra a zla, o minulosti i budoucnosti, a dokonce o neviditelných silách, které podle nich ovládaly přírodu. Tento vývoj zásadně posílil schopnost abstraktního myšlení a sloužil jako určující hnací síla kulturních inovací a symbolického myšlení.

Jazyk jako motor technického, kulturního a společenského pokroku

Jakmile se jazyk stal dostatečně komplexním a bohatým, začal fungovat jako klíčový nástroj pro předávání technických a praktických dovedností. Objev účinnějšího kamenného nástroje, nové lovecké strategie nebo efektivnějšího způsobu zpracování potravy mohl člověk slovně vysvětlit ostatním členům kmene. Tím vznikl prostor pro sdílení zkušeností, přenos inovací a kolektivní učení. Komunity začaly diskutovat o pracovních postupech, výběru materiálů a možných zlepšeních, což zásadně urychlilo technologický pokrok a umožnilo mezigenerační předávání znalostí.

Rozvoj jazyka však nezůstal omezen pouze na technickou a praktickou sféru – stal se také základem pro vznik prvních skutečně komplexních sociálních struktur. Jazyk umožnil jednotlivcům lépe formulovat své potřeby, zájmy a ambice, což vedlo k efektivnějšímu rozdělení rolí a vzniku prvních forem společenské hierarchie. Komunity si mohly přesněji stanovit zásady, podle kterých se řídily, čímž vznikla základní pravidla spravedlnosti, povinností a práv.

Tato schopnost verbalizovat a sdílet abstraktní myšlenky přispěla rovněž k formování vůdcovství, rozhodovacích mechanismů a vyjednávání. Jazyk pomáhal vůdcům lépe přesvědčovat ostatní a umožňoval kolektivům efektivněji řešit konflikty. Z řeči se tak stal mocný nástroj, který nejen sdružoval, ale také rozděloval společnost podle funkcí, odpovědností a schopností jednotlivých členů.

Neméně důležitou roli sehrála společenská dimenze. Verbální komunikace umožnila lidem sdílet příběhy, mýty, morální zásady a rituály. Tím vznikaly pevnější kulturní identity, hlubší vzájemné vazby a silnější smysl pro sounáležitost. Jazyk umožnil koordinaci ve větších skupinách, dělbu práce, plánování a organizaci kolektivních činností – od stavby obydlí po obřadní tance. Lidské společenství se díky tomu stalo mnohem více než jen součtem jednotlivců.

Jazyk se tak stal doslova motorem pokroku – poháněl nejen technické inovace, ale i rozvoj empatie, soudržnosti, tvořivosti a sociální organizace. Právě tato kombinace mluveného jazyka s navazující kognitivní revolucí – tedy schopností abstraktního a symbolického myšlení – umožnila lidem provést obrovský intelektuální skok. Z obyčejných primátů se stali tvůrci složitých společenských struktur, kulturních systémů a technologického dědictví, které postupně proměnilo svět.

1.3Objev písma – revoluce v předávání znalostí

Přestože mluvený jazyk umožnil lidstvu významně pokročit v kulturním a technologickém vývoji, měl jedno zásadní omezení – předávání znalostí bylo vázáno na osobní kontakt, paměť a aktuální přítomnost mluvčích. Informace se tak stávaly zranitelnými, protože mohly snadno zaniknout smrtí pamětníků či rozpadem komunit. Skutečnou revoluci proto znamenal až vynález písma, který umožnil poprvé v historii trvale zachytit lidské myšlenky. Díky písmu mohly znalosti překonávat nejen prostor, ale především čas a být uchovány napříč generacemi.

Zajímavostí je, že ne všechny systémy zaznamenávání informací se nutně opíraly o klasické písmo. Například Incká říše používala systém zvaný „quipu“, složitou soustavu uzlů na barevných šňůrkách, pomocí které zaznamenávala správní a ekonomické údaje, jako byly zásoby či daně. Tato skutečnost dokládá, že lidská potřeba uchovat informace trvale mimo vlastní paměť byla skutečně univerzální, přičemž se řešení různila podle místních podmínek a kulturních specifik.

Od piktogramů k ideogramům, od klínového písma k abecedám

Písmo se objevovalo nezávisle na sobě v různých částech světa, vždy jako odpověď na potřebu uchovávat důležité informace přesněji a trvaleji. Nejstarší formy písma měly obvykle podobu jednoduchých piktogramů, tedy obrázků konkrétních předmětů. Z těchto obrazových znaků se postupně vyvíjely složitější symboly – ideogramy, které vyjadřovaly abstraktní myšlenky či pojmy. Dalším krokem ve vývoji byl vznik systémů založených na fonetickém principu – písem, jež zaznamenávala zvuky nebo slabiky. Nakonec evoluce písem směřovala k abecedám, jejichž omezený počet znaků nabídl větší flexibilitu a umožnil jednodušší a rychlejší šíření gramotnosti.

Nejstarší známé doklady písma pocházejí přibližně ze 4. tisíciletí př. n. l., zejména z oblasti Mezopotámie, kde se rozšířilo sumerské klínové písmo, a z údolí Nilu, kde se zrodily egyptské hieroglyfy. Paralelní vznik písma na různých místech planety svědčí o univerzální lidské potřebě trvalého zaznamenání řeči. Fascinující je, že písmo se v průběhu dějin vyvíjelo velmi rozmanitě. Existovaly zcela odlišné systémy – od abecedních písem indických civilizací přes logogramy čínského systému až po dosud nerozluštěné symboly civilizace z údolí řeky Indus. Tato pestrost zdůrazňuje kreativitu a adaptabilitu lidských kultur při řešení společného problému zachování znalostí.

Písmo jako způsob „zmrazení řeči v čase“ a možnost přenosu znalostí přes generace a vzdálenosti

Hlavním přínosem písma bylo, že dokázalo uchovat řeč nezávisle na přítomnosti či životě autora slov. Text zaznamenaný písmem mohl být přečten a pochopen lidmi žijícími ve zcela jiné době či na vzdáleném místě. Tato schopnost umožnila akumulaci kulturního dědictví – rolníci mohli využívat zkušenosti starověkých agronomů, řemeslníci se učit z dovedností svých předků a filozofové navazovat na myšlenky, které vznikly o celá staletí dříve. Lidstvo díky písmu získalo unikátní výhodu: každá nová generace mohla stavět na znalostech generací předcházejících, místo aby začínala pokaždé od úplného začátku.

Význam písma dalece přesáhl individuální vzdělávání či uchování tradic – zásadně přispělo ke vzniku komplexnějších civilizačních struktur. Usnadnilo správu a řízení městských států i velkých impérií, umožnilo systematické vedení hospodářských záznamů, daňových evidencí a zásobování. Současně usnadnilo šíření kulturních, filozofických i náboženských myšlenek. Písmo tak vytvořilo most spojující minulost s budoucností a významně posílilo dynamiku lidského pokroku.

1.4Vynález knihtisku – zrychlení a zlevnění šíření informací

Ačkoli písmo představovalo revoluční průlom v uchovávání a předávání znalostí, ruční opisování knih stále vyžadovalo obrovské množství času, práce a finančních prostředků. Hodnota jediné středověké knihy, často pečlivě iluminovaného kodexu, se mnohdy rovnala ceně domu či pozemku. Královské, klášterní či univerzitní knihovny obsahovaly zpravidla pouze desítky až stovky svazků, přičemž každý z nich představoval významnou investici do práce písařů, iluminátorů, pergamenu a dalších vzácných materiálů. Vlastnictví knih proto bylo vyhrazeno úzké vrstvě vzdělaných elit – duchovním, šlechtě či bohatým měšťanům, kteří si tento luxus mohli dovolit.

Situace se radikálně změnila, když Johannes Gutenberg v polovině 15. století v Mohuči spojil několik technologií – pohyblivé kovové litery, kvalitní papír a tiskový inkoust – a sestavil první funkční tiskařský lis. Díky tomu se podařilo odstranit tradiční překážky, které dlouho bránily větší dostupnosti knih. Knihtisk umožnil rychlejší, levnější a hromadnější výrobu tištěných publikací. Znalosti, které byly dříve omezené na úzký okruh lidí, se nyní šířily napříč celou společností a staly se dostupnými širším vrstvám obyvatelstva. Tato revoluce výrazně přispěla k intelektuálnímu, kulturnímu i společenskému rozvoji a pomohla utvářet moderní podobu Evropy.

Gutenbergova revoluce: dostupnost knih pro širší vrstvy společnosti

Zatímco dříve byla kniha luxusním předmětem dostupným pouze pro úzkou vrstvu elit, knihtisk přinesl výrazné snížení cen a tím zvýšil dostupnost tištěných textů. Knihy si mohli pořizovat nejen šlechtici a duchovní, ale také obchodníci, učenci, studenti i běžní měšťané. Rozšíření osobních knihoven podnítilo prudký růst gramotnosti a posílilo intelektuální mobilitu – vzdělání již nebylo výhradní doménou úzké skupiny privilegovaných. Naopak, možnost vzdělávat se prostřednictvím vlastních knih se stala dostupnou širším společenským vrstvám, což mělo významné dopady na kulturní i sociální proměny společnosti.

Zajímavým paradoxem bylo, že Gutenbergův podnik nebyl zpočátku příliš finančně úspěšný. První skutečně ziskovou aplikací knihtisku se totiž stal tisk církevních odpustků – dokumentů, které mohly být rychle a efektivně distribuovány mezi věřícími a přinášely okamžité příjmy. Až později, s nárůstem gramotnosti a poptávky po různorodých textech – od náboženských a právních spisů až po zábavnou či odbornou literaturu – se knihtisk stal univerzálním prostředkem masové komunikace. Dalším významným impulzem k popularizaci tištěného slova byly aktivity tiskařů, jako byl Aldus Manutius v Benátkách. Ten přišel s inovací menších, kapesních formátů knih, jež výrazně zvýšily praktičnost a přístupnost textů a usnadnily tak jejich rozšíření mezi širší vrstvy obyvatelstva.

Rozmach vědění, vědecká revoluce a počátky masové komunikace

Zlevnění a zrychlení výroby knih mělo nedozírné důsledky pro celý evropský kontinent. Nové myšlenky, objevy a intelektuální směry se mohly šířit dříve nevídanou rychlostí, což vedlo k mimořádně dynamickému období intelektuálního, vědeckého a uměleckého rozkvětu. Výsledkem byla vědecká revoluce, rozvoj renesančního humanismu, prudký rozmach filozofie, politických idejí a nových forem umění. Kniha přestala být pouze pasivním médiem uchování znalostí a stala se aktivním nástrojem jejich dynamického předávání přes geografické i společenské bariéry.

Následkem tohoto vývoje byl vznik novin a časopisů, čímž byla otevřena zcela nová etapa v dějinách komunikace – éra masmédií. Překotnému šíření tištěných informací se přitom neubránily ani vzdálené oblasti, jako například Čína, kde v určitých obdobích platily přísné zákazy neoprávněného kopírování knih, neboť byly chápány jako strategický zdroj moci a vědění. I přesto však existovala řada vzdělanců, kteří – mnohdy tajně – poznatky šířili a udržovali kontinuitu kulturních tradic.

Knihtisk tedy v dějinách působí jako významný akcelerátor, který nejen zásadně usnadnil kolektivní vzdělávání, ale také položil pevné základy modernímu vědeckému myšlení a otevřel prostor pro veřejnou diskusi a výměnu idejí. Touto revolucí se otevřela cesta k dalším zásadním pokrokům ve způsobu, jakým lidstvo komunikuje, a připravila půdu pro stále rychlejší vývoj informačních technologií a mediální krajiny, která měla v následujících staletích svět definitivně proměnit.

1.5Nastupující role médií a masové kultury

Knihtisk dramaticky zvýšil dostupnost knih a rozšířil vzdělání mezi široké vrstvy obyvatelstva, avšak dalším zásadním krokem bylo zavedení periodických médií – novin, časopisů a dalších pravidelně vycházejících tiskovin. Tyto nové formy komunikace umožnily rychlé, cenově dostupné a pravidelné předávání aktuálních zpráv, názorů a rozborů, čímž se informace staly součástí každodenního života obyčejných lidí. Přístup k informacím již nebyl výsadou vzdělanců a elit, ale rozšířil se i mezi dělníky, obchodníky a další běžné vrstvy společnosti. Pravidelný přísun zpráv, příběhů a sdílených informací postupně utvořil základy masové kultury, v níž se miliony lidí ocitly propojené společnými tématy, emocemi a hodnotami.

Od unikátních rukopisů k masově dostupným novinám a časopisům

Zatímco středověké rukopisy byly vzácnými a nákladnými unikáty, tištěná média umožnila rychlou, masovou a pravidelnou distribuci informací. Každodenní noviny poskytovaly čerstvé zprávy z lokálního i zahraničního dění, zatímco časopisy nabízely prostor pro detailní analýzy, delší reportáže a odbornější články. Postupně se lidé naučili spoléhat na tisk jako primární zdroj informací o politickém a společenském dění, kulturních událostech, vědeckých novinkách i ekonomických změnách.

Jedním z nejstarších známých periodik byly noviny s názvem Relation aller Fürnemmen und gedenckwürdigen Historien, jejichž první číslo vyšlo roku 1605 ve Štrasburku. Ten se dnes nachází ve Francii, avšak tehdy měl výsadní status svobodného říšského města v rámci Svaté říše římské. Přestože jejich tehdejší náklad i vliv byly z dnešního pohledu zanedbatelné, představily tyto noviny princip pravidelného a opakovaného vydávání, který se později stal masovým fenoménem. Například v 18. století se popularita tištěných novin dramaticky zvýšila v Anglii i Francii, kde výtisky často kolovaly z ruky do ruky a vyvolávaly veřejné diskuse v kavárnách a společenských salonech.

Tištěná média jako nástroj utváření veřejného mínění, společenských norem a politických postojů

S rostoucí závislostí společnosti na pravidelných tiskovinách se objevila důležitá otázka: Kdo určuje obsah médií a jaký má tento obsah vliv na veřejnost? Periodika se totiž nestala pouze neutrálními zprostředkovateli informací, ale významnými aktéry schopnými ovlivňovat názory, postoje i politickou atmosféru.

Nakladatelé, redaktoři a později také mediální magnáti získali schopnost cíleně směřovat veřejnou pozornost ke konkrétním tématům, posilovat nebo naopak zpochybňovat autoritu vlád a institucí a aktivně ovlivňovat společenské změny. Tím tištěná média předznamenala budoucí globální svět rychle šířených informací, sdílených příběhů a intenzivních veřejných debat. Nebylo již nutné čekat na posly s listinami či vydání nových knih – vše, co zajímalo široké vrstvy obyvatelstva, se k nim dostávalo ve velmi krátké době a zásadně formovalo jejich vnímání okolního světa.

1.6Propojení s budoucností: přechod k digitálnímu sdílení dat a rolím APIens

Po staletích, kdy si lidé předávali informace ústní tradicí, písmem a nakonec tištěnými médii, přišla éra elektronických komunikačních technologií: telegrafu, telefonu, rozhlasu a televize. Tyto vynálezy postupně urychlily a rozšířily přenos informací, avšak teprve internet způsobil skutečnou „komunikační explozi“. Informace již nejsou vázány na fyzické nosiče nebo konkrétní geografická místa – proudí globálními sítěmi téměř okamžitě a bez výraznějších omezení. S rozvojem digitálních sítí a pokročilých algoritmů se člověk ocitá v nové situaci: data již nejsou pouhým uloženým textem či obrazem, ale dynamickým materiálem pro umělou inteligenci (Artificial Intelligence, AI). Významný posun spočívá v tom, že stroje se učí chápat přirozený lidský jazyk, místo aby se lidé museli učit složité kódy a syntaxe strojů. Tento trend otevírá cestu konceptu Homo APIens – člověku, který představuje přirozené rozhraní mezi svou myslí a rozsáhlými znalostními bázemi AI a komunikuje s nimi podobně, jako mluví s jinými lidmi.

Od tradičních komunikačních technologií k digitálním sítím, kódům, a nakonec k přirozenému dialogu s AI

Od prvních kabelových telegrafů přes telefonní linky a rozhlasové vysílání až po celosvětovou počítačovou síť – každá inovace zvyšovala rychlost, dosah i objem komunikace. Internet a mobilní sítě otevřely cestu globální výměně dat, která vedla ke vzniku sociálních médií, online tržišť či vzdělávacích platforem. Již před rozšířením internetu se objevily dílčí pokusy o elektronickou distribuci textu, například teletext v 70. letech ve Velké Británii, který umožňoval zobrazovat na televizních obrazovkách zprávy, předpověď počasí a další informace. V digitálním prostředí lze data bezprostředně zpracovávat – vyhledávat, třídit, analyzovat a kombinovat v reálném čase, často s využitím strojového učení a umělé inteligence. Místo zadávání specifických textových příkazů či procházení komplikovaných menu může člověk jednoduše položit otázku a získat odpověď. Tím se ze složitých kódů stává přirozený dialog: lidská řeč se mění v hlavní komunikační kanál, kterému se stroje stále lépe přizpůsobují.

Člověk jako komunikační uzel mezi světy informací a inteligentních systémů

Tento vývoj zásadně proměňuje roli člověka. Už není pouhým pasivním konzumentem informací, nýbrž aktivním uzlem, který propojuje svou mysl a kulturní dědictví s nebývalými výpočetními schopnostmi umělé inteligence. Tak vzniká Homo APIens – bytost, jež přirozeně komunikuje s inteligentními systémy a má k nim přístup podobně, jako by hovořila s blízkými lidmi či kolegy. V praxi to znamená, že člověk jednoduše vysloví dotaz nebo popíše problém a AI mu nabídne odpověď nebo nové perspektivy. Namísto složitých ovládacích prvků nebo studia programovacích syntaxí stačí běžná řeč, srozumitelná každému. Tato změna ve vztahu člověka a stroje tvoří základ konceptu Homo APIens a stává se hlavním tématem následujících kapitol této knihy. Ukáže se, že jakmile začne lidský jazyk fungovat jako univerzální API pro inteligentní systémy, hranice mezi lidskými a strojovými schopnostmi se stírají a otevírá se prostor pro rozsáhlou transformaci naší identity, hodnot i budoucího společenského uspořádání.

ČÁST 2

Stručná historie avývoj umělé inteligence

2.1Počátky AI v50. letech: Turing, symbolická AI aprvní vize „myslících strojů“

Turingův test aprvní představy o„myslících strojích“

2.2Přerod kučícím se systémům: Od symbolické AI kneuronovým sítím aML

2.3Deep learning, Moorův zákon apříchod revoluce

Počátky: 50. a60. léta

2.4Široká aplikace AI vsoučasnosti

2.5Učení vpřírodě vs. strojové učení: Tři stupně evoluce

2.6Pět pilířů AI: Evoluční stupně umělé inteligence

2.7AI Omega: Evoluce ke ztrátě lidské kontroly

2.8Singularity ahypotetická budoucnost superinteligence