OSTNATEJ DRÁT NENALADÍŠ

Jiří George Kozel, Vladimír Mertlík

OSTNATEJ DRÁT NENALADÍŠ

Copyright © Jiří George Kozel, Vladimír Mertlík, 2025

Photo © Otta Seemann, archiv Jiřího George Kozla

Cover design © Jindřich Jetel, JET Design s.r.o., 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1174-9

Vzpomínám si, že na konci otcova vyprávění, kdy měl zase v očích takový zvláštní lesk, mi to nedalo a zeptal jsem se, proč jeho kamarádi odešli do ciziny, když tady byli tak oblíbení a slavní jako hudebníci. Otec se na mě chvíli díval a pak řekl: „Těžká otázka. Asi proto, že ostnatej drát nenaladíš! Jednou to pochopíš a budeš vědět, o čem mluvím!“

Jiří George Kozel

PROLOG

Atmosféru druhé poloviny 20. století lze v umění a kultuře vnímat jako déjà vu půvabné a bezstarostné belle époque (1890–1914), či exploze umění letící vstříc experimentům a hledání nového uměleckého jazyka v meziválečné době, která bývá s ohledem na rozpor mezi krásou tehdejšího umění a rozpadem společenských hodnot někdy nazývána époque fracturée (1920–1934). Tato historizující zmínka není samoúčelnou exhibicí autora, ale obrazem kořenů pozdějších zlatých šedesátých, kdy společenská zkušenost dvou světových krizí i vítězství demokracie otevřely vstup do světa umění komukoliv, bez ohledu na dříve žádoucí elitní vzdělání a bohatství. Na obou stranách železné opony stačil ke vstupu do tohoto světa snů talent, touha a píle. Platilo to částečně i pro domácí kulturní scénu, kde zvolna praskaly okovy cenzury a zákazů. Fascinujícím vzorem hudebního vyjádření první domácí poválečné generace byla britská rocková scéna, jejímž rozhodujícím bonusem ve srovnání se zdejší, zvolna se osvobozující, bylo hlavně technologické a nástrojové vybavení. Po stránce umělecké byly výkony českých i slovenských rockerů se západoevropskými vzory srovnatelné přes přetrvávající a jen zvolna ustupující blokádu informací, impulsů a inspirací.

Troufám si říci, že výše uvedené bylo hlavním důvodem, proč bylo prakticky nemožné dosáhnout stejných cílů jako naše vzory. Otázkou bez odpovědi zůstane navždy, jak by uspěli oni, pokud by jim byl pódiem jen apelplatz koncentráku, na němž jsme po většinu času hráli my.

Britský rock šedesátých let má kořeny ve vývoji Spojeného království jako výsledku klíčových společenských, kulturních i ekonomických faktorů a poválečných změn. Mezi ty hlavní patřil proces dekolonizace a související konec impéria spolu s redefinicí britské identity. Poválečný baby boom navíc způsobil, že v šedesátých letech dospěla početná, sebevědomá generace toužící po dalších změnách ve všech oblastech života, bez ohledu na sociální původ a prostředí, v němž jedinec vyrůstal. Zásadním faktorem změn na rockové scéně byl růst blahobytu od ٥٠. let, který způsobil, že mladí lidé měli více volného času i peněz k tomu, aby se zrodila generačně nová kultura. Vývoji konvenoval i technologický pokrok a rozvoj médií. Masový prodej gramofonů, rádií, televizí, vznik desítek hudebních show (mj. Top of the Pops) i specializované časopisy – to vše hrálo klíčovou roli ve vytváření hvězd a kultu popkultury. Bylo přirozené, že zanedlouho došlo ke štěpení tohoto procesu, a kontrakultura, zejména rocková hudba, produkt svobody projevu, sexuality i experimentů s drogami, se stala vyjadřovacím prostředkem generace odmítající konzervativismus, autority a válku. Hudba se stala formou protestu i sebevyjádření. Texty písní se posunuly od milostných romancí k sociálním a politickým tématům a někteří umělci (John Lennon, The Who a další) otevřeně komentovali problémy doby. Odezvou na tyto manifesty byl vznik mods, rockers, hippies a dalších subkultur se silnou hudební identitou, které stále víc akcentovaly společensko-politickou angažovanost. Z pohledu pamětníka i člena tehdejší rockové komunity na naší straně železné opony nemohu opomenout nadšení, které v nás budila například hudební forma i literární zpracování skladby „War Pigs“ z repertoáru Black Sabbath, tvorba Johna Lennona i obdobně angažované písně jiných autorů. Na druhé straně dodnes zůstávají v paměti rozpaky nad levičácky aktivistickou naivitou výzev a komentářů k obsahu těchto děl ze strany našich tehdejších idolů. Zadostiučiněním nám není ani fakt, že vývoj následujícího půlstoletí dal bohužel za pravdu naší skepsi. Podstatný pro tehdejší generaci byl však nový vyjadřovací jazyk a kouzlo svobody, které drtivou většinu z nás poznamenalo na celý život, bez ohledu na to, čím jsme se stali profesně. Bigbeat nebyl jen hudebním stylem. Byl touhou, posláním, životním stylem, pro který byli mnozí ochotni riskovat budoucnost a opouštět své nejbližší.

O životě jednoho z takových lidí je tato kniha.

DEPARTURE

Plížil se ke mně zvolna, jako smrad. Už delší dobu jsem pozoroval, jak veledůležitě rázuje odbavovací halou letiště a nenápadně přitom zužuje obvod obchůzky kolem místa, kde jsem seděl. Byl to jeden z těch šmejdů, mladších než já, kteří se na vojně nechali nalejt jako lampasáci na buzerplacy kasáren nebo jako esenbáci na fízlování a nasírání lidí. Obojímu říkali vznešeně ochrana socialistické společnosti. Konverzací s podobnými týpky jsem zažil víc než dost a o novou zkušenost jsem rozhodně nestál. Zvlášť v této chvíli. Kloboukem naraženým k nosu, s bradou na prsou a přivřenýma očima jsem proto předstíral, že podřimuji. Snažil jsem se tím zmenšit riziko očního kontaktu, který by ho povzbudil k akci, ale vnitřně jsem se klepal jak sulc. Šest hodin jsem už dřepěl v odbavovací hale Ruzyně s baťůžkem a futrálem na basu čekaje na chvíli, kdy se konečně zvedne mlha, která ráno zastavila všechny odlety, včetně mého do Curychu. Při každém prudším otevření dveří s nápisem stejně nelogickým jako vše v této zemi: „Služební vstup – Nevstupujte!“, jsem sebou pokaždé nervózně škubnul s obavou, zda nevyleze esenbák, který dojde ke mně a houkne: „Občanský průkaz…!“

„…Občanský průkaz, soudruhu!“, důrazně opakoval povel zelenej fracek stojící nade mnou, a já po zvednutím hlavy s úlekem zjistil, že moje představy se zhmotnily.

„Nemám…“ reagoval jsem tak, abych neprovokoval, ale nenechal mě ani domluvit.

„Jak nemám!“ vyštěkl a ruku položil významně na opasek v místě, kde měl pouzdro se služební zbraní.

„Letím do Švýcarska a občanský průkaz jsem musel podle zákona nechat doma. Mám jenom pas“ podal jsem orgánu hlášení, protože konflikt jsem si rozhodně nemohl dovolit.

„Nebuď drzej, soudruhu! Pas!“ zvýšil hlas, znervóznělý vlastní neznalostí zákona, a natáhl ke mně ruku, dosud ležící na pouzdru služební zbraně. Jeho zákrok v mžiku proměnil ospalou náladu v hale, upoutal pozornost přítomných a cizincům přinesl vítané zpestření dosavadní několikahodinové nudy. Moje džíny, vesta s třásněmi, na nohou koně, na hlavě australák se širokou krempou, na ramena splývající háro a knírek mexického desperáta, to vše byly dostatečné důvody k připoutání pozornosti na mou maličkost, pozornosti, o kterou jsem rozhodně nestál. Razance perlustrace i můj zjev vyvolaly šeptem vedené dohady přítomných, zda jsou přítomni zatčení drogového bosse, agenta zahraniční rozvědky, či natáčení filmového blockbusteru. Jedni brali děti opatrně do náručí ve snaze ochránit je před masakrem, druzí zvědavě vyhlíželi, kdy se zjeví hlavní movie star, aby získali zážitek a podpis. Tři papalášské ksichty bolševických „kapitánů průmyslu“ ihned nasadily výraz ochoty příslušníkovi přiskočit na pomoc, zatímco dva zbývající domorodci sklopili hlavy a tvářili se, že neexistují.

Podal jsem mu pas. Důležitě listoval mezi razítky, zklamán absencí fízly tak oblíbené patnácté stránky občanky s udáním, zda perlustrovaný občan je pracující, či příživník, a logicky tedy i podvratný živel.

Výchova středostavovské rodiny ke slušnosti mě vedla ke snaze vstát, ale fízl to měl za provokaci a uzemnil mě štěknutím: „Seďte!“ s prstem namířeným na má prsa.

„Kam letíte?“ setřásal zklamání z neúspěšného křížového výslechu.

„Do hajzlu, blbečku,“ ulevil jsem si drze v duchu, abych nahlas ukázněně odpověděl:

„Do Švýcarska… do Curychu!“

„Co tam budete dělat?“ chopil se šance dostat ze mě doznání, že vezu na Západ plány zvýšení výroby toaletního papíru ve Slovenské Ľupči, čímž se zvýší riziko napadení vlasti armádami NATO.

„Letím na měsíční studijní cestu do tamní hudební akademie… povolení mám,“ dodal jsem významně, ale šmejd mezitím objevil svatý grál zákroku.

„Co je v té tašce?“ zeptal se s pohledem upřeným na gig bag mé baskytary.

Jestli jsem o něco fakt nestál, tak o pozornost, věnovanou baskytaře, ale po zvážení všech rizik jsem přešel do ofenzívy: „Baskytara, chcete ji vidět?“

Tři vteřiny nato zasáhl deus ex machina, když jeho zaváhání ukončilo hlášení věže o obnovení startů a výzva letušky, volající cestující do Curychu k rychlému odbavení. Fízl zvedl zadržený pas k očím, jako by mě chtěl proplesknout, aby mi ho vzápětí podal s nesmyslnou výhružkou: „Příště si na to dejte pozor!“

„Žádné příště už nebude, debile,“ oddechl jsem si v duchu s úlevou po šesti hodinách strachu, i když jsem věděl, že ještě není vyhráno. S doprovodem dvou vojclů jsme vyrazili po ploše husím pochodem ke schůdkům letadla, vystoupali vzhůru a začali se usazovat. Byl jsem mezi prvními, a proto nešlo přehlédnout, že hned za vstupem sedí zjev, který v hale nebyl. Pohled na sedadlo u ocasu letadla mě ujistil, že pověsti o opatřeních na linkách ČSA při letech na Západ nelhaly. Seděl tam a přes sluneční brýle zíral do novin, předstírajíc čtení, druhý, kopie prvního. Po několika únosech letadel v roce 1972 do Západního Německa se samozřejmou součástí všech letů ČSA stala přítomnost příslušníků speciálních sil v civilu na palubě letadla. Já nechystal únos, který by se zvrtnul v zastřelení pilota, jako za letu party Luboše Adamici a Jirky Vochomůrky z Playclubu, kterého jsem znal jako bedňáka spousty kapel, ale i tak mne rozechvěly obavy, které byly součástí celkové atmosféry v zemi. Ještě není vyhráno, pomyslel jsem si při vzpomínce, kolik lidí si mohlo z mého chování v posledním roce odvodit, co chystám, a kolik mi jich s realizací plánu i pomáhalo. S blížícím se dnem D sílila i moje paranoia, aby se někdo z nich neocitl z malicherných důvodů v klepetech esenbáků, kde by mě prásknul ve snaze kádrově si pomoct. Mým zločinem sice bylo jen to, že jsem chtěl žít mimo plot koncentráku, který z mé země udělal bolševik, ale na kriminál to bohatě stačilo. Kdo by zabránil těm dvěma obrátit letadlo ve vzduchu zpět do Prahy i se mnou, kdyby dostali avízo, že v letadle je nepřítel lidu, zrazující vlast a socialismus zločinem nedovoleného opuštění republiky?

Kravina, uklidňoval jsem se, papíry mám v pořádku, u sebe nic závadného… Teda až na tu basu… Ale byl jsem si stoprocentně jist, že na nic nemůžou přijít… leda by to někdo prásknul. A kdo někdo? Ví o tom jen Kulich, který, věren své přezdívce, celou kulišárnu s baskytarou vymyslel i vyrobil, a ten přece není svině. Udání veksláků by se dalo spláchnout tvrzením, že jsem mařeny a doláče sháněl na džíny a nový nástroj. To je sice zase zločin poškozování devizového hospodářství, ale zatím za to nikoho nepověsili. Uklidnil jsem se, uložil futrál s basou do schránky podhledu, posadil se a zavřel oči ve snaze ty tři hodiny prospat, abych už je měl za sebou. Nicméně jsem si musel přiznat, že let za svobodou, kterou jsem si vysnil jako let Ikara, zalitý sluncem, ve mně zatím budí víc obav, než jsem si byl dřív ochoten připustit. Poslední měsíce, nabité koncerty a úsilí spojené s přípravami cesty i očekávání s ní spojená, to všechno bylo až do odlepení se letadla od země v oparu napětí. Blízkost setkání s kamarády, kteří odešli přede mnou, i start plnění plánů o budoucnosti mě zcela pohlcovaly a nedovolily mi přemýšlet nad konečností rozhodnutí odejít. Až teď jsem si uvědomil, že za zabouchnutými dveřmi domova jsem nechal nejen předměty a vzpomínky, ale hlavně nejbližší lidi svého života – bráchu, otce a mamku. Malou útěchou mi bylo, že o mém rozhodnutí odejít téměř bez šance na návrat věděli a schvalovali ho, i když s těžkým srdcem. Koneckonců hlavně otec byl inspirátorem a vzorem mého vstupu do světa hudby, který pro mě byl i světem svobody.

Ve chvíli, kdy jsme vylétli nad mraky, mě při pohledu z okénka ven na pár vteřin oslepilo prudké slunce. Snad je to dobré znamení, pomyslel jsem si a zavřel oči, které jsem z toho slunce měl plné slz…

KOŘENY A VÝHONKY

Otec se narodil 12. prosince 1914, krátce poté, co dědeček Karel narukoval za císaře pána do války, z níž se nevrátil. Babička Anna se už nikdy neprovdala a na synovu výchovu i hmotné zajištění zůstala sama. Otec tak vyrůstal ve střídmých poměrech, ale přesto úspěšně vystudoval Právnickou fakultu. Po promoci nastoupil na Státní úřad sociálního zabezpečení a později na Ministerstvo práce, kde pracoval i v době, kdy už byl velmi úspěšným textařem. Byl vždy aktivním člověkem, a tak nebylo divu, že byl během studií členem Young Menʼs Christian Association (YMCA), založené v Londýně roku 1844 s cílem rozvíjet člověka na duchu i těle, která v roce 1855 vytvořila i dívčí obdobu, Young Womenʼs Christian Association (YWCA). Nejstarší a největší organizace mladých lidí na světě své aktivity dle preambule smlouvy otců zakladatelů nabízela mladým mužům i dívkám bez ohledu na rasu, vyznání, sociální postavení i fyzické a duševní schopnosti. Před druhou světovou válkou byla velmi populární také u nás. Její členská základna s více než padesáti osmi miliony lidí ve sto devatenácti zemích světa úspěšně existuje dodnes, včetně znovu obnovené české organizace s pražským sídlem Na Poříčí, v Paláci YMCA. Po komunistickém puči v únoru 1948 nebylo žádné překvapení, že se YMCA i YWCA díky své filozofii staly osinou v zadku bolševika, lačnícího nejen po kolektivizaci půdy, ale i lidského ducha. Třicet let patřil otec, jako vždy a všude, k nejaktivnějším členům YMCA a brzy se sblížil i s Joem Firstem, jenž se po studiu tělovýchovy a pedagogiky na Springfield College stal v roce 1929 ředitelem YMCA Praha pro Československo, a tím i mezinárodně uznávanou osobností. Díky zkušenostem z USA zavedl aktivity, jež se staly součástí sportovního i společenského života, ať už šlo o založení 1. lukostřeleckého klubu, či stavění krbů v interiérech. Jeho dalším významným činem bylo založení mezinárodního táboru Sázava (1929), kde jsem Joea o mnoho let později v dětství poznal i já. Jako každý správný mladý muž oněch let otec aktivně sportoval. Navíc trénoval tým košíkové Unkas i pozdějšího devítinásobného mistra světa ve stolním tenise, Ivana Andreadise. Šíře otcových zájmů sahala i mimo sport, a právě YMCA ovlivnila jeho život i tím, že se na jedné akci blíž seznámil se skladatelem Kamilem Běhounkem a jako textař jeho písní se časem prosadil i v branži jazzové a taneční hudby. Díky tomu se jméno Karel Kozel začalo objevovat na etiketách gramofonových desek a sešitcích s notovými záznamy šlágrů. Později otce zpěvák, kapelník a nakladatel R. A. Dvorský seznámil s dalším slavným autorem, Jiřím Traxlerem, a netrvalo dlouho, než také tato spolupráce zrodila řadu swingových šlágrů v podání největších hudebních a filmových předválečných hvězd.

Nejzásadnější životní setkání však otce potkalo na společné akci YMCA a YWCA, kde potkal slečnu Marii, mou mamku. Ještě před válkou se vzali, aby se jim v roce 1945 narodil bratr Karel a čtyři roky nato i já. Pokřtěn Jiří jsem po prastrýci a statkáři ze Zájezdu u Kladna, vlastníkovi pěti statků, dostal jméno Josef a třetí jméno Jan nejspíš po Janu Křtiteli. Často jsem v životě na prastrýce Josefa myslel, jak mi jako čtyřletému říkával: „Jiříčku, já se toho už asi nedožiju, ale pamatuj si, že ty svině komunistický půjdou jednou od válu!“ Kdyby jen tušil, jak dlouho bude trvat ono jednou, než od válu šli, a po jak krátké době mají drzost se pokoušet o návrat. Maminka byla dcerou Jaroslava Kadeřábka, majitele zahradnictví sahajícího od kláštera sv. Markéty až po břevnovskou náves. Po ukončení obchodní školy chtěla pokračovat ve studiích, ale povinná starost o zahradnictví ji nutila nastoupit do kanceláře bytového úřadu, aby rodinu finančně podpořila. O zahradnictví děda sice nakonec v únoru 1948 stejně přišel, ale i tak tím stačil pokazit otci i mně třídní původ. V mých vzpomínkách už byla maminka ženou v domácnosti, pečlivě pečující o mě a bráchu, která s námi v létě trávila prázdniny na Sázavě a v Kořenově, zimu pak ve Volském dole. Když bylo po čase věkem o mne a bráchu postaráno, pracovala až do důchodu v Artii a Transaktě. Otce přežila o devět let, a díky tomu se dočkala v únoru 1990 mého návratu po sedmnácti letech. Dodnes nemohu zapomenout na její nesmírnou radost, že u nás zas zvoní telefon, návštěva střídá návštěvu a ona se o mne může starat…

Znovu jsem vyhlédl z okénka letadla ve chvíli, kdy jsme se obloukem začali točit na západ a mezi zbytky mlhy, která můj odlet málem zgaljovala, zářila ve slunci křivka Vltavy u Rohanského ostrova a já poznával polohu důvěrně známých míst, která, bůh ví, jestli ještě někdy uvidím… Vzpomínal jsem, jak snadno jsem se při cestě tramvají za babičkou a dědou do Břevnova na přelomu padesátých a šedesátých let ocitl ve chvíli na venkově. Na tom málu, které jim ze zahradnictví zbylo, chovali slepice, králíky, šlechtili záhony květin i hrušky Alexander, to vše se skličujícím výhledem na rozpadající se zrekvírované skleníky za plotem a baráček, dnes chráněný památkáři, v němž bydlí bratranec Jaroslav. Návštěvy druhé babičky Anny na Petrském náměstí měly jiné, ale rovněž magické kouzlo. Za domovními dubovými dveřmi jsem prošel dvěma domy na nádvoří pod pavlače, odkud bylo snadné z jejího přízemního bytu vyběhnout až k záhonům šeříkových keřů. Na lavičce u nich jsem každý večer užaslý pozoroval zářící, zvolna se otáčející neonovou bílou labuť na střeše stejnojmenného obchodního domu a těšil se na příští návštěvu v něm. Krásu jeho úžasných prostor násobily mé inspekce hraček ve výlohách a na pultech, oslazené v závěru posezením v tamní cukrárně. Nejúžasnějším a jinde nevídaným zážitkem byla jízda na schodech do 1. patra či výtahem s vlídnou paní, která jej řídila. Po nedělní modlitbě v kostele sv. Petra, kam jsem babičku doprovázel, následovala odměna v podobě kratochvílí v Kině mladých v Klimentské ulici, které promítalo animované filmy, grotesky a pohádky za výskotu plného sálu dětí.

Tiché a tajemné byly procházky pražskými Benátkami, místem slepých i zanikajících vedlejších ramen Vltavy, kdysi sloužících mlýnům u Štvanického ostrova. Pravidelnou zastávkou byla vždy i návštěva Denisova nádraží, v klukovské fantazii zámku s vůní kouře a dálek horizontů, k nimž jednou zamířím. Miloval jsem domácí večírky, kdy jsme s babičkou popíjeli její unikátní koktejly – Husí víno, jímž byla voda z vodovodu, či Jižní limonádu, slazenou vodu s octem. Babička servírovala vzpomínky na hodnotu krejcaru za Rakouska, a já pokaždé znovu okouzleně poslouchal, jak v mušli, již děda přivezl babičce z italských Benátek, hučí mořské vlny, zatímco na stole lákala sázená vejce na sádle s česnekem, nedostižná laskomina babiččiny haut cuisine.

Dětství padesátých let bylo v mnohém pro život poučné, pestré a veselé. Z týdeníků před pohádkami jsme věděli, že dělníci s družstevníky a pracující inteligencí dosáhli pod vedením Sovětského svazu mnoha úspěchů v boji proti mandelince bramborové, americkému broukovi, kterého k nám shazovali z letadel váleční štváči z Volstrýtu, protože nám záviděli naše úspěchy. Radost pracujícím prý také způsobily zprávy o odhalení keťasů a chamtivců, kteří ukryli pod podlahu nebo zakopali na zahradě věci, zboží a cennosti, které byly před znárodněním jejich, aby je nemuseli odevzdat lidu. Někteří z nich byli lstiví a dlouho se maskovali jako hlavní komunisté, ale díky straně, Klémovi a Lidovým milicím byli včas odhaleni, rozdrceni a někteří i pověšeni. Zkraje mých studií v první třídě obecné bylo náboženství tolerováno jako školní předmět, ale před Vánocemi 1953 jsem se dozvěděl, že Ježíšek dárky nenosí. Soudruh prezident Antonín Zápotocký v rádiu nám dětem vysvětlil, že Ježíšek už vyrostl, dospěl, zestárl a zmoudřel. Je z něj Děda Mráz, který nespí v roztrhaných hadrech v chlívku a nošení dárků nechal na rodičích, protože přináší dětem ze Sovětského svazu dárek nejcennější, světový mír! Tatínek sice tvrdil, že jsou to strašný kecy, ale já myslel, že na tom něco bude, že to soudruh prezident musí vědět, když o něm souška učitelka říkala, že hraje moc hezky na tahací harmoniku, a že napsal knížku Rudá záře nad Kladnem o tom, jak se na demonstraci dělníků přejedl kvašených okurek a bylo mu tak moc špatně, až se pokakal. Jak jsem řekl, byla to vážně doba pro děti poučná, pestrá a veselá…

<