Oliver Pötzsch

DIE HENKERSTOCHTER

UND DAS VERMÄCHTNIS DES HENKERS

Copyright © 2024 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © Janka Carev

Translation © Tomáš Kurka, 2026

ISBN 978-80-284-1164-0

Věnováno Jakobovi, Magdaleně, Simonovi,

Petrovi, Paulovi, Sophii, Georgovi, Barbaře –

a všem ostatním románovým postavám,

které mě už tak dlouho provázejí!

Za ty roky jste se stali součástí mého života.

Jednající osoby

Kuislova rodina

Jakob Kuisl, bývalý kat města Schongau

Magdalena Fronwieserová (rozená Kuislová), Jakobova starší dcera

Simon Fronwieser, mnichovský lékař a Magdalenin manžel

Petr a Paul, synové Magdaleny a Simona

Sophia, jejich dcera

Georg Kuisl, schongauský kat, syn a nástupce Jakoba Kuisla

Jakobovi staří kamarádi z Velké války

bratr Nepomuk, zástupce tehdejšího šikovatele Jakoba Kuisla

Wolf Schütz, arkebuzír

Paulus Seiler, elitní žoldnéř

Severýn Seiler, elitní žoldnéř

Kokta Piet, žoldnéř

Další osoby

kurfiřt Max Emanuel, vládce Bavorska

Leopold I., císař Svaté říše římské

Eleonora Magdalena Falcko-Neuburská, Leopoldova manželka

vévoda Karel V. Lotrinský, vrchní velitel císařské armády

Kara Mustafa Paša, turecký velkovezír

Jan III. Sobieski, polský král

princ Evžen Savojský, mladý francouzský šlechtic

Ernst Rüdiger ze Starhembergu, vojenský velitel Vídně

Stefan Seradly, uherský agent

Josefa, krčmářka a majitelka nevěstince

Hieronymus Hörmann, bývalý pasovský kat

Leonhard Fleischmann, současný pasovský kat

mistr Konrád, správce pasovského špitálu svatého Ducha

Prolog

20. července léta Páně 1683,

před vídeňskými hradbami

Chvíle posledního soudu ještě nenastala, ale mnoho k ní nechybělo. Silný otřes zvedl Paula do výšky. Zasáhla ho neviditelná obří pěst tlakové vlny a mrštila jím na dno zákopu jako bezmocnou hadrovou panenkou. Vzápětí kolem něj dopadly trosky a balvany vyrvané ze země. Přitiskl se do hlíny vyschlé na prach. Ozval se další mohutný výbuch a do nosu ho udeřil dobře známý štiplavý zápach síry. Turecká obléhací děla vystřelovala koule o hmotnosti až osmdesáti liber. Pokud zasáhly člověka, zbyla z něj jen krvavá kaluž. Lidé však nebyli hlavním cílem zuřivé kanonády.

Děla se zaměřovala na vídeňské hradby.

Již týden obléhali Turci hlavní město habsburské říše.

Přihnali se přes uherské pláně jako ohnivá bouře a nikdo je nedokázal zastavit. Ani narychlo sestavená císařská armáda pod velením vévody Karla Lotrinského. Turci neznali milosrdenství. V Hainburgu na Dunaji zmasakrovali tisíce obyvatel a ženy před smrtí znásilnili. Obyvatelé Perchtoldsdorfu se vzdali, ale nájezdníci je přesto povraždili šavlemi a válečnými sekerami. Zajatce stínali po stovkách a jejich hlavy posílali darem svému velkému vezírovi. Některé nechali žít, zakovali je do želez a prodali v dalekých zemích do otroctví.

Křesťanský svět se otřásal v základech.

Paul opatrně vyhlédl ze zákopu a zkoumavě obhlížel terén před hradbami. Plápolající ohně připomínaly pekelné plameny a svou mihotavou září osvětlovaly zříceniny, které kdysi bývaly výstavným vídeňským předměstím. Mnoho z něj nezbylo. Několik zhroucených kostelních věží a ohořelé trámy, které čněly ze spálenišť jako ohlodaná žebra. Nedaleko zákopu se povalovala nadmutá koňská zdechlina. Podhradí spálili před několika dny císařští vojáci, aby se nepřítel nemohl ukrývat mezi domy. Zpustošenou krajinu protínaly čerstvě vykopané zákopy, chráněné palisádami ze špičatých kůlů a navršenými valy. Za nimi se již rýsovaly vídeňské hradby skládající se z kurtin, ravelinů, bastionů a dalších pevnostních staveb a prvků.

Deset tisíc vojáků a šest tisíc dobrovolníků se ze všech sil snažilo odolávat útočícímu nepříteli. Otázkou bylo, jak dlouho ještě vydrží? Turci město odřízli od přívodů vody a hloubili tunely, aby mohli pod hradby umístit miny a vyhodit opevnění do povětří. Malé skupinky jejich spojeneckých krymských Tatarů pronikaly na některých místech téměř až k městským bránám. Vídeňští odpovídali zuřivými protiútoky, při nichž docházelo k bojům zblízka. V šarvátkách se hojně uplatňovaly i ruční granáty.

Poslední uprchlíci opustili město na Dunaji na přeplněných nákladních člunech. Poté se obkličovací kruh uzavřel a spojení s Vídní bylo přerušeno. Téměř. Jen občas se odvážným mužům podařilo proniknout tureckými řadami a dopravit obleženým důležité zprávy.

K těmto vojákům pohrdajícím smrtí patřil i Paul.

Obhlížel spáleniště před sebou. Sluch se mu ještě nevrátil. V duši se rozhostil klid a měl trochu času na přemýšlení o tom, jak zvláštně si s ním život v poslední době pohrával.

Konečně mohl prokázat své skutečné schopnosti.

Jako kdyby se celé roky připravoval jen na tuto jedinou noc.

Narodil se do rodiny schongauského kata, a tím byl jeho osud v podstatě předurčen. Nepřišlo mu na tom nic divného a už jako malý kluk snil o tom, že bude stejně obratným a respektovaným mistrem ostrého meče jako jeho dědeček. Stane se pánem nad životem a smrtí. Matka i sourozenci se za svůj opovrhovaný původ styděli, ale Paul ne. Odjakživa ho fascinovalo stínání hlav, topení, lámání v kole a dokonce i mučení. Byl jiný než zbytek rodiny a ostatní mu to dávali znát.

Panebože, vždyť se jim neustále snažil zalíbit a dokázat, že není úplný budižkničemu! Naposledy před dvěma lety, když se vrátil ke strýci do Schongau, aby řádně dokončil učení. Jenže nedokázal potlačit svou vzpurnou povahu a nakonec bez rozloučení a plný hněvu utekl.

Ale pak se stal zázrak.

Paul našel novou rodinu. Brala ho takového, jaký byl. Vážila si jeho schopností, chránila ho, odměňovala a stavěla do latě, když to bylo nutné.

Krátce po odchodu ze Schongau se nechal naverbovat. Šlo to celkem snadno. Stačilo naškrábat podpis a už mu plukovník nasypal do dlaně dvanáct zlaťáků, což bylo víc, než si Paul jako katovský učedník vydělal za celý rok. Ocitl se mezi kumpány stejného ražení – snílky, dobrodruhy a ztroskotanci, kteří doufali, že ve vojsku konečně najdou slušné uplatnění. Byli mezi nimi bývalí sluhové, nádeníci, selští synkové, studenti, a dokonce i duchovní. V armádě si byli všichni rovni. V bitvě stáli bok po boku, kryli si záda a všechno dělali společně – zabíjeli, nasávali, jedli, žili, smáli se a umírali.

Paul se nikdy necítil víc doma než ve vojsku.

Svou odvahou, obratností, a především nebojácným postojem k nebezpečí si rychle získal uznání vojenských pánů. Poslední měsíce strávil v císařské armádě a stal se členem jednoho z prvních granátnických praporů bojujících proti Turkům. V Raabu se před několika týdny vrhl proti tlupě Tatarů, ozbrojený jen několika novými, smrtícími granáty. Hejtman ho poté doporučil za kurýra a od té doby Paul podnikl už několik nebezpečných cest. Byl jediný, komu se pokaždé podařilo proniknout nepřátelskými liniemi.

A teď plnil dosud zřejmě tu nejdůležitější misi ve svém životě.

Naposledy se rozhlédl. Široko daleko nebylo vidět živé duše, až na tatarského bojovníka. Ten byl však mrtvý a jeho roztrhané tělo leželo nedaleko na předpolí.

Paul vylezl ze zákopu a přikrčeně běžel přes volnou plochu. Než se dostal až sem, musel přeplavat několik dunajských ramen a nyní se mu mokré oblečení lepilo na tělo. Do vepřového močového měchýře houpajícího se mu na opasku se naštěstí voda nedostala. Bylo v něm uloženo několik zapečetěných dopisů. Nenapsal je nikdo menší než vévoda Karel V. Lotrinský. Oznamoval v nich Ernstu Rüdigerovi ze Starhembergu, vrchnímu veliteli Vídně, že se blíží toužebně očekávaná spása. Obleženému městu již brzy přichvátá na pomoc početná armáda polského krále, k níž se připojí pomocné sbory ze Saska, Bavorska a mnoha dalších částí říše. Vídeň se do té doby musí udržet!

Velitel pluku kladl Paulovi na srdce, že se listy musí dostat do města za každou cenu. Tři kurýři se o to pokusili, ale marně. Císařští vojáci našli jejich hlavy na břehu Dunaje nabodnuté na kůly. Turci je zajali a umučili. Paul byl čtvrtý a poslední. Nesměl zklamat! Vídeň představovala bránu do křesťanské Evropy. Pokud by padla, nic by už Turky nezadrželo v dalším postupu.

Plukovník slíbil Paulovi sto dukátů, pokud se mu povede zprávy doručit. Knížecí odměna! Mladý granátník si ale přiznával, že peníze ho zas až tak moc nezajímají. Vzrušovalo ho nebezpečí, proto s úkolem souhlasil. Přitahovalo ho riziko a pocit, že je… nesmrtelný! Opravdu si tak připadal. Bylo to silnější než vztek, který se ho občas zmocňoval a v Schongau mu způsoboval nemalé potíže. Ve chvílích nebezpečí však byl naprosto klidný a nic ho nemohlo vyvést z míry.

Stejně jako teď.

Sluch se mu vracel jen pomalu a dunění tureckých děl slyšel jakoby z velké dálky. Pádil přes nechráněné předpolí. Nedaleko dopadla jedna z těžkých kanónových koulí. Mířil k bastionu ve tvaru hvězdy, přehoupl se přes palisádu a přeskočil několik příkopů. Velitel mu popsal místo, kde je v hradbě ukrytá výpadová branka. Paul ji měl najít a upozornit na sebe hlídku. Nejlépe tak, že bude nahlas odříkávat křesťanskou modlitbu. Moc času mít nebude. Jestli ho objeví Turci, je s ním konec. Bránit by se mohl jen krátkým mečem zvaným katzbalger, dýkou a několika granáty.

Přesmýkl se přes násep a skutálel do příkopu před hradbami, když si všiml vchodu do úzkého tunelu. Chodba byla podepřená trámy a zevnitř se ozýval šramot.

Paul se zastavil. Tušil, co má před sebou. Šachtu, kterou se Turci snažili prokopat pod hradby, umístit tam své obávané miny a vyhodit opevnění do vzduchu.

Osmani byli mistry v používání výbušnin. Dokázali zničit celý hradební úsek najednou. A tady se jim asi podařilo za tmy proniknout zatraceně blízko. Paul zaváhal. Měl by najít výpadovou branku, ale podle zvuků se Turci prokopali už dost daleko. Možná se někde poblíž skrýval oddíl elitních janičárů čekajících na výbuch, který prolomí v hradbách průchod. Pronikli by do města a za nimi další vojáci…

Vídeň by padla.

Paul chvíli nerozhodně postával, ale pak tasil meč a připlížil se k tunelu. Nahlédl dovnitř a v slabé záři vzdálené lucerny spatřil nejasné obrysy několika postav.

Byli to tři lagumci, turečtí minéři s turbany na hlavách. Oháněli se lopatami a krumpáči. Podle Paulova odhadu už se prokopali přímo pod hradbu. Znovu zaváhal.

Dopisy… Mysli na své poslání!

Náhle se ve světle tunelu zablesklo ještě jedno světlo, menší. Paul byl po výbuchu stále ještě mírně ohluchlý, takže tiché praskání neslyšel, ale z mihotavého jiskření pochopil, že Turci zažehli zápalnou šňůru.

Nesměl dál váhat.

S napřaženým mečem se vrhl do tunelu a zarazil čepel hluboko do břicha prvního muže. Turek překvapením jen vyvalil oči. Paul vytáhl katzbalger z rány a obrátil se k dalším dvěma minérům. Odhodili lopaty a vytáhli dlouhé zakřivené dýky. Na zemi mezi nimi stál velký sud se střelným prachem, z nějž vyčnívala hořící zápalná šňůra. O kus dál vzadu u stěny stály další sudy.

Paul se pokusil udusat oheň podrážkami těžkých vojenských bot. Na okamžik musel spustit oči ze svých protivníků. Kolem se mihl stín a vzápětí ucítil v boku palčivou bolest. Zařval vzteky. Vlastní výkřik slyšel jen tlumeně, stejně jako nářek smrtelně zraněného prvního Turka. Minér si držel dlaně na břiše a mezi prsty mu ven vytékaly vnitřnosti.

Paul stiskl zuby a vrhl se s napřaženým mečem na dva zbývající minéry. Prvního zasáhl do krku. Z hluboké rány se vyvalila krev. Zápalná šňůra stále hořela.

Třetí muž ho zezadu srazil k zemi. Váleli se v bahně a lunt tiše praskal. Syčení připomínalo šramot krysích tlapek.

Paul měl sílu po dědovi. Podařilo se mu vyhoupnout nahoru a stisknout Turka koleny. Současně napřáhl dýku. Muž mu však sevřel zápěstí a tlačil čepel stranou. Paul přesto neúprosně skláněl zbraň níž a níž k hrdlu. Minérův vousatý obličej byl zbrocen potem a pokrytý špínou. Bělmo očí se ve světle lucerny blýskalo jako slonová kost. Mezi zuby procedil tlumenou kletbu.

„Kafir… öl… kafir!“

Čepel Paulovy dýky se mu vznášela těsně nad krkem. V Turkových očích zaplál smrtelný strach.

„Kafir… kafir…“

Paul koutkem oka šlehl po zápalné šňůře. Dohořela již téměř k sudu s prachem… Pustil Turka a vrhl se k náloži.

V posledním okamžiku se mu podařilo lunt vytrhnout. Pak ucítil na hrdle čepel a chladná ocel se mu zabořila do hrdla. Vzápětí se ozval ohlušující výbuch a znovu ho bolestivě zasáhl do uší.

Druhá mina! uvědomil si. Dopisy…

Velký černý pták rozpřáhl perutě a odnášel Paula pryč. Pohled jeho dobrotivých očí mladého vojáka uklidňoval.

Paulovi blesklo hlavou, že stejně něžně se na něj dívala matka. Jeho duši opustila veškerá nenávist a vztek.

Když třeskl další hromový výbuch, zněl jako nebeské fanfáry.

A pak Paul již nalezl svůj klid.

1

O týden později,

několik mil od Pasova

Temnota… dunění… výkřiky… beznaděj. Pod Magdalenou se rozevřela země, z níž vystupovala pára a pohltila ji. Naprosto jasně si uvědomovala, že se ocitla v pekelném jícnu a někde tam dole je Paul. Musí ho zachránit, musí…

„Magdaleno! Magdaleno!“ Kdosi jí nešetrně párkrát zatřásl ramenem.

Otevřela oči. „Kde… kde to jsem? Co se stalo?“ Přejela si dlaní po obličeji a cítila, že je zbrocená potem.

„Se mnou v kočáru. Všechno je v pořádku, jen se ti něco zdálo.“

Simonův klidný, důvěrně známý hlas ji okamžitě probral. Posadila se zpříma na tvrdou dřevěnou lavici a zachvěla se. „Asi jsem usnula,“ zamumlala rozpačitě.

„Dost se divím, že v tomhle vehiklu dokážeš spát,“ usmál se Simon a podal jí svůj krajkou vroubený kapesník, aby si mohla otřít pot. „Od té doby, co jsme vyjeli z Mnichova, jsem nezamhouřil oka. Kurfiřt by tenhle kočár měl prodat tvému bratrovi. Hodil by se mu jako nový mučicí nástroj! Vytřese člověku všechny kosti z těla, a kromě toho je v něm v poledne vedro jako na hořící hranici.“ Simon vzápětí zvážněl. „Zase se ti zdálo o Paulovi?“

Magdalena přikývla. „Je to hrozný. Sotva zavřu oči, hned ho vidím před sebou. Trvá to už několik dní.“ Se strachem v očích se podívala na manžela. „Bojím se, že se mu něco stalo, Simone. Něco… hroznýho.“

„Taky mám často zlé sny,“ ozval se unavený hlas staršího syna Petra. „Například se mi zdá o přísném profesorovi nebo že jsem zaspal zkoušku.“ Mladý student si sundal cvikr, zamrkal a vzhlédl od své knihy. „Sny nemusí nic znamenat, mami. Prostě se bojíš o Paula, a tak se ti o něm zdá. Myslíme na něj všichni. Snad se brzy dozvíme něco víc. Přičemž pravděpodobnost…“

„Přestaň se svýma blbýma pravděpodobnostma, chytráku!“ okřikla ho Magdalena. „Matka cítí, když se dítěti něco stane. Tak to prostě je, i když to chlapi nedokážou pochopit.“

Petr vzdychl a zase se zahloubal do knihy. Už několik hodin studoval jakési anatomické nákresy. Tvrdil matce, že ho uklidňují. Ona sice nechápala, jak někoho může uklidňovat pohled na rozřezaná těla, odkryté kosti a vypreparované šlachy, ale její starší syn už byl takový. Bylo mu jednadvacet a odmala byl trochu jiný než ostatní. Hloubavější a poněkud upjatý. V současné době studoval v Ingolstadtu medicínu a žil ve svém vlastním světě, obklopený knihami. Mladšímu synovi Paulovi naopak knihy nic neříkaly.

Paul…

Magdalena vyhlédla z okna kočáru a zadívala se na zdánlivě nekonečný proud koní, povozů, skřípajících žebřiňáků ověšených vaky a nádobím, dvoukolých lafet s děly, a především pochodujících vojáků. Bavorský kurfiřt Max Emanuel povolal do zbraně tisíce mužů. Skutečností se stalo to, co se již několik let rýsovalo. Kromě pár prozíravých varovných hlasů však nikdo nebral hrozbu vážně. Lehkovážnost se vymstila.

Turci stáli před Vídní.

Magdalena z vyprávění věděla, že Vídeň byla obléhána již jednou. Od té doby uběhla spousta let, ale lidé si děsivé historky o Osmanech vyprávěli po mnoho generací až dodnes. Tehdy obléhatele zaskočil brzký příchod zimy a museli odtáhnout. Možná je zahnal sám Bůh. Tentokrát však situace vypadala jinak. Léto dosáhlo vrcholu, na polích zlátlo obilí a už několik dní panovalo takové bezvětří, že se ani lístek nepohnul. Císař s bavorským kurfiřtem uzavřeli před dvěma lety v Altöttingu dohodu, které se říkalo Svatá aliance. Max Emanuel podle ní musel přispěchat ohrožené říši na pomoc. Magdalenina rodina včetně mrzoutského otce, Jakoba Kuisla, byla tehdy v Altöttingu u toho, a dokonce dokázala v posledním okamžiku zabránit atentátu na císaře. A nyní je osud znovu vyslal vstříc nejisté budoucnosti.

Magdalena přejela pohledem po vojácích vyčerpaných vedrem a dlouhým pochodem.

„Takoví mladí kluci,“ vzdychla posmutněle. „Kolik z nich se asi nevrátí domů?“

Každý z nich má matku, dodala v duchu.

Z Mnichova vyrazili před pěti dny. Od té doby nezapršelo. Paprsky odpoledního slunce nemilosrdně rozpalovaly brnění jízdních kyrysníků a odrážely se od lesklých přileb pěších pikenýrů, kteří se hrbili pod váhou až šest metrů dlouhých kopí. Koňské podkovy bušily do vyprahlé země a pěší i jízdní vojáci, ale i povozy trénu se zásobami, bubeníci a vlajkonoši byli neustále pokrytí vrstvou nažloutlého prachu.

Kde jsi, Paule? Kde? Žiješ ještě?

Už týden trápily Magdalenu neklidné sny. Z obav o mladšího syna se připojila k vojsku, ačkoliv nemusela. Kurfiřt osobně povolal do služby jen Simona a Petra. Poslal je k Vídni, aby se jako polní felčaři starali o raněné vojáky. Simonův otec býval potulným ranhojičem a možná i proto se syn svěřeného úkolu rád ujal, i když musel dočasně opustit svou dobře zavedenou ordinaci v mnichovské Křížové čtvrti. Petr teprve studoval medicínu, ale i jeho kurfiřt potřeboval. Jízdní posel mu přivezl povolávací rozkaz přímo na ingolstadtskou univerzitu. Do války se vydalo i mnoho dalších lékařů. Magdalena původně chtěla zůstat v Mnichově s nejmladší dcerou Sophií, ale nakonec se připojila k Simonovi a Petrovi. Doutnala v ní nepatrná naděje, že snad najde svého mladšího syna a po dlouhé době ho konečně zase sevře v náručí.

Paul zmizel ze Schongau před dvěma lety a od té doby o sobě nedal vědět. Odešel poté, co se hrozně pohádal se strýcem Georgem, novým schongauským katem, u nějž se učil. Skřípalo to mezi nimi od začátku a spory vyvrcholily tím, že se porvali jako koně. Strýc nebyl třasořitka, ale Paul mu přesto zlomil ruku a vyrazil dva zuby. Už dřív občas mluvil o tom, že by se nejradši dal k žoldnéřům. Možná se opravdu připojil k bavorskému vojsku a táhl k Vídni?

Magdalena se dívala na pochodující vojáky. Prach ji oslepoval tak, že musela neustále mrkat. Ale asi to nebylo jen prachem.

Kde jsi? Kde?

Děsivé sny o Paulovi nevěstily nic dobrého. Musí něco podniknout. Cokoliv!

Simon zasténal, narovnal se a snažil se na tvrdé lavici usadit alespoň trochu pohodlně. „Zatraceně, proč jedeme tak pomalu!“ bručel. „To jsme mohli jít pěšky.“

„Za chůze bych nemohl číst,“ ozval se Petr. „Měli bychom být kurfiřtovi vděční, že nám poskytl kočár.“ Ukázal na objemný svazek, který měl otevřený na klíně. „Tuhle knihu jsem našel v ingolstadtské knihovně. Profesor Leininger mi laskavě dovolil, abych si ji vzal s sebou. Jsou v ní mimořádně podrobné nákresy…“

Magdalena letmo pohlédla na stránku s obrázkem vojáka, jemuž felčar právě amputoval nohu. Udělalo se jí špatně.

„No jo,“ přikývl Simon, „slavná Příručka polního ranhojiče Hanse von Gersdorff. Taky jsem ji četl. Není špatná, ale částečně už zastaralá. Nehledě na to, že na bojišti nebude na čtení čas, synku.“ Ukázal nahoru, kde měl na střeše kočáru uloženou velkou lékařskou brašnu. „Radši bychom měli zkontrolovat chirurgické nástroje. U amputací záleží hlavně na rychlosti.“

„Nebo se pacientovi podá utišující prostředek laudanum a pak ranhojič nemusí tolik spěchat,“ nadhodil Petr. „Nedávno jsem v jedné knize četl, že…“

Magdalena zavřela oči a přestala monotónní rozhovor otce se synem vnímat. Bylo to pořád stejné. Jakmile se Simon s Petrem sešli, bavili se jen o medicíně. Nebylo divu, že si s nimi Paul nerozuměl.

Před dvěma lety, během událostí v Altöttingu, drželi Kuislovi při sobě jako za starých časů. Ale pak Magdalena se Simonem a dcerou Sophií odjeli do Mnichova a otec s Paulem se vrátili do Schongau. Každý se věnoval svému a ztratili se navzájem z očí.

A potom Paul zmizel…

„… nejsem si ale moc jistý, jestli laudanum účinkuje dostatečně dlouho,“ pronesl právě Petr. „Co když se pacient probere zrovna ve chvíli, když mu ještě budu řezat nohu? Neměli bychom ho pro jistotu přivázat k lavici? Asi by to chtělo další pokusy…“

„Panebože, nemohli byste s těma nechutnostma přestat?“ vyštěkla Magdalena. „Dělá se mi z nich hůř než z houpání týhle pojízdný bedny!“

Otec se synem rozpačitě zmlkli.

„Pořád si myslím, že jsi s námi neměla jezdit,“ podotkl Simon po chvíli. „S Petrem bychom se mohli po Paulovi poohlédnout sami…“

„Brzy budete mít dost práce s odřezáváním končetin,“ namítla Magdalena nevrle. „Nehledě na to, že ses o Paula nikdy moc nezajímal.“

Simon vzdychl a zvedl oči k nebi. „Magdaleno, nezačínej zase! Paul je můj syn stejně jako tvůj a záleží mi na něm. Ale máme taky ještě dceru, o kterou bychom se měli postarat.“

„Sophii v Schongau nic nechybí,“ odsekla manželka. „Miluje dědečka a on vnučku taky zbožňuje. Když je s ní, nechová se jako starý mrzout a je s ním lepší pořízení…“

„Omotala si ho kolem prstu,“ zasmál se Petr. „Všechno jí dovolí. Pravděpodobně se cpe švestkovými povidly tak, že už se nemůže ani hnout.“

Poslali Sophii k dědovi do Schongau, protože doma zůstat sama nemohla. V Mnichově sice žila Magdalenina sestra Barbara, ale její manžel byl muzikant a oba neustále putovali z jednoho jarmarku na druhý.

Sophii bylo dvanáct a dorostla do věku, kdy všechno věděla nejlépe. Vytáčela matku neustálými diskuzemi a odmlouváním. Děda Kuisl však na mluvení moc nebyl a Sophiiny řeči na něj neplatily. Magdalena se mimoděk usmála. Jak se těm dvěma asi daří?

„Jak dlouho se Vídeň udrží?“ vyrušil ji Petr z myšlenek a nervózně si čistil cvikr. Měl sice černé vlasy, ale ve tváři byl jako vždy poněkud pobledlý. Po otci zdědil drobnou postavu. „Město je prý odkázáno jen samo na sebe. V letácích a novinách se píše, že Osmani postavili největší armádu na světě. Jsou jich stovky tisíc a říká se jim ďáblovo vojsko.“

„Bavorští vojáci sami proti Turkům nic nezmůžou,“ pokrčil rameny Simon a zamračil se. „I když se k nim připojili Frankové, Sasové a další oddíly. Musíme počkat na polského krále. Do té doby budeme v Pasově v bezpečí. Samozřejmě jen pokud Vídeň nepadne.“

Teprve včera se dozvěděli, že nejprve zamíří do Pasova, kam překotně uprchl císař se svým dvorem. Čekal na pomoc. Nikdo však nedokázal odhadnout, jak dlouho Polákům potrvá, než dorazí.

„Zrovna do Pasova!“ vzdychl Petr. „U nás na univerzitě se posmívají, že je to široko daleko nejzkostnatělejší město plné pámbíčkářů. Místní se prý celé dny jen modlí, lezou po kolenou ke svatým obrázkům a mávají kadidelnicemi! Kníže biskup vládne Pasovu tvrdou rukou.“

„Trocha zbožnosti nám neuškodí,“ mínila Magdalena. „Koneckonců, neměli bychom se spoléhat jen na Poláky, ale především na Boha. Jen on nás nakonec před Turky zachrání.“

Vůbec jí nevadilo, že zůstanou trčet v Pasově. Bude se alespoň moct mezi bavorskými vojáky porozhlédnout po Paulovi. Je něco špatného na tom, že jí na synovi záleží víc než na osudu křesťanského světa?

Poblíž třeskl výstřel z muškety. Magdalena se otřásla. Následovaly další rány, a dokonce zahřměla i děla. Jezdci se řítili kolem kočáru a trubači spustili fanfáry.

Simon se usmál. „Neboj,“ uklidňoval manželku. „Zřejmě jen ohlašují náš příjezd. Pasov už nebude daleko.“

„Jistě,“ zamumlala Magdalena a vyhlédla z okénka. Na obzoru se opravdu rýsovala silueta města. Ještě dost vzdálená a utopená ve zvířeném prachu. Odkudsi se rozezněly zvony, jako by hrozil požár.

Magdalena měla pocit, že se po ní natahují chladné spáry válečného běsnění.

Byla ráda, že alespoň Sophia je v bezpečí. Otec na ni určitě dává pozor.

···

„Dědečku, prosím, ještě jednu historku! Tu, jak doktor v temné věži proletěl stropem.“

Jakob Kuisl vzdychl. Vyprávěl už dvě hodiny. Sophii sice bylo dvanáct, ale stále ještě měla ráda, když jí před spaním četl. Čím strašidelnější příběh, tím lepší. I když o předčítání vlastně nemohla být řeč. Často zvládl sotva dvě věty a Sophia mu skočila do řeči a rozvíjela vyprávění podle své fantazie. Tímto způsobem se prokousávali legendami, romány, kramářskými písněmi a historkami z domácích kalendářů. Rozvíjeli dějové linky a Sophia v tom byla vážně dobrá. Jestli to tak půjde dál, bude jednou sama psát. Třeba jako Grimmelshausen nebo ten španělský chlápek, na jehož jméno si Kuisl nemohl vzpomenout. I když to, že by žena, a ještě k tomu katova vnučka něco psala, byla dost absurdní představa!

Kuisl seděl na malém štokrleti v komoře vejminku, v němž už několik let žil. Malý domek stál nedaleko schongauské katovny. Skládal se jen ze světnice a malé komory. Tam spala Sophia, Kuisl se ukládal na lavici u kamen.

Od dlouhého sezení ho bolela zadnice a oči mu slzely z kouře čadící svíčky. Už se dávno setmělo a měl spoustu jiné práce než dávat k lepšímu vymyšlené historky. Takhle to bylo pořád. Nedokázal vnučce nic odmítnout a Sophia toho mazaně využívala.

„Tak dobře,“ zabručel Kuisl. „Ale opravdu poslední. A nebudu vyprávět o Faustově strašlivým konci, nebo bys neusnula.“ Od dramatických událostí před dvěma lety Sophia špatně spala a často se uprostřed noci budila nebo křičela ze snu. Tehdy ji unesl šílenec, držel jako rukojmí a málem vyhodil do vzduchu. O to zvláštnější Jakobovi připadalo, že měla ráda zrovna příběhy o doktoru Faustovi.

„Tak teda ten o krásný Heleně, kterou doktor vyvolával před erfurtskými studenty,“ žadonila Sophia. „Jak měla nahá prsa a…“

„Zbláznila ses? To není nic pro děti…“ Kuisl se zarazil. „Počkat, tenhle příběh jsem ti přece nečetl. Snad jsi…?“

Sophia nasadila nevinný výraz. Starý kat nadzvedl husté obočí a neznatelně se usmál. Vnučka nejen odrostla dětským střevícům, ale navíc byla zatraceně chytrá. Už před několika lety se sama naučila číst a od té doby, co přišla do Schongau, prohrabovala jeho malou knihovničku. Samozřejmě jí neunikla ani kniha o doktoru Faustovi. Byla už dost vetchá, Kuisl ji kdysi koupil od podomního obchodníka. Historky o proslulém doktoru Faustovi byly strašidelné, plné krve a občas i obscénní. A právě proto dvanáctiletou dívku nesmírně zajímaly. Byl by raději, kdyby četla zbožné legendy o mučednících z kalendářů vydávaných pro sedláky. I když byly taky pořádně krvavé.

„Přečtu ti příběh o létajícím sudu. Ale pak už půjdeš spát, jasný?“

Ovšem i tentokrát si Sophia vymyslela vlastní verzi, v níž doktor Faust unikl před tlupou pekelníků odvážným letem na Měsíc. Upřímně řečeno, její vyprávění se Jakobovi líbilo víc než originál.

Sophia byla u dědečka už více než týden. Od té doby, co se rodiče připojili k vojsku a vydali se do Vídně. Kuisl občas bručel a prohlašoval, že vnučka je horší než pytel blech, ale v duchu si musel přiznat, že se už dávno necítil tak dobře.

V posledních dvou letech se katovi nevedlo zrovna nejlépe. Tehdy v Burghausenu po něm už smrt natahovala pařáty a po mrtvici částečně ochrnul na levou stranu těla. Naštěstí už další záchvat nepřišel. Kuisl se ještě nehodlal odebrat na druhý břeh. Každý den vstal a několikrát kulhavým krokem obešel dům. Síly se mu postupně vracely. Prsty levé ruky sice zůstaly postižené, ale s tím se naučil žít. Oblíbenou dýmku si dokázal nacpat a zapálit i jednou rukou a džbánek piva uzvedl v pohodě pravačkou.

Jakob Kuisl býval obávaným katem, proslaveným daleko za hranicemi Schongau nejen silou, ale i rozumem. Tenkrát v Altöttingu dokázal, že ještě nepatří do starého železa. Ale pak to s ním šlo z kopce. Bylo to k vzteku! Některé věci si prostě nedokázal zapamatovat. Slova a jména mizela z paměti jako očarovaná.

Navíc si dělal starosti o vnuka Paula. Před dvěma lety se už zdálo, že se Paul konečně zklidnil. Jenže pak vše začalo nanovo. Kluk propadal záchvatům vzteku, byl netrpělivý a stále víc se projevovala jeho záliba v zabíjení a trýznění živých tvorů. Kuisl dávno tušil, po kom Paul svou povahu zdědil.

Po mně ne, kdepak, po mně ne…

Na všechny starosti však existoval lék. Sladká útěcha, které starý kat propadal čím dál víc. Už jen při pomyšlení na ni se zachvěl nedočkavostí…

„Dědo? Jak to bude pokračovat, co myslíš? Co asi uvidí Faust za měsícem?“ vyzvídala Sophia netrpělivě. Kuisl se poškrábal na hlavě. Zamyslel se natolik, že na Fausta a jeho dobrodružství úplně zapomněl.

„Aha… za měsícem.“ Odkašlal si a pokračoval. „Mohl by… No třeba potkat obra. S obuškem velkým jako strom…“

Sophia ho zachránila. Od té doby, co k němu přišla, Kuisl nepodlehl pokušení ani jednou. Ovšem nutkání sílilo. Mohl za to hlavně ten zatracený dopis.

Před třemi dny ho přivezl poštovní dostavník. Jakob si lámal hlavu, co si s ním má počít. Zatím nic nevymyslel.

„… a pak sud vybuchl a rozpadl se na tisíc kousků. Obr na chvíli oslepl a doktor Faust plachtil na vzedmutým plášti zpátky na zemi, kde bezpečně přistál. Konec a basta.“

Kuisl vstal z rozvrzaného štokrlete a tentokrát se Sophiinými prosbami nenechal obměkčit.

„Nechám rozsvícenou svíčku,“ zabručel. „Zavři oči a spi.“

Jako by náhodou nechal knihu ležet na stoličce. Bylo mu jasné, že po ní vnučka sáhne, jakmile za ním zapadnou dveře komory. Ať si čte, hlavně, když bude mít klid.

Těžkým krokem přešel do světnice a posadil se za hrubě opracovaný stůl, u nějž třikrát denně jedl, četl knihy, zašíval oblečení a kouřil dýmku. Vytáhl zásuvku a vyndal dopis. Zamyšleně ho uhladil a snad posté četl v mihotavé záři hořící louče.

Nejmilejší příteli, je to už spousta let, co jsme se naposled viděli…

Zíral na jednotlivé řádky a stále nevěděl, co si má myslet. A jako vždy, když nad něčím hloubal, se vracelo nutkání.

Jen trochu potáhnout. Docela málo…

Jakob sáhl třesoucí se rukou do zásuvky, když náhle zaslechl z vedlejšího domu křik a o chvíli později prásknutí dveří. Vyhlédl škvírou v okenici ven a spatřil syna Georga, jak rychlými kroky míří od katovny pryč. Měsíc jasně osvětloval jeho statnou postavu. Z domu zazníval dětský pláč a ženský hlas ječel: „Jen si běž! A už se nevracej! Měla jsem poslechnout naše… Ze špinavýho kata nikdy nebude pořádnej manžel, nikdy! Seš stejnej jako tvůj táta. Čert tě vem…“

Vřískavý hlas zanikl v brekotu malého dítěte. Kuisl vzdychl a zavřel okenice. Zase se hádali. V poslední době skoro každý druhý den. Jistě, taky se zpočátku s manželkou Annou Marií hašteřil. Spory patřily k manželství stejně jako láska, děti, práce a nedostatek peněz… Důvod k hádce se vždycky našel. Ale neshody mezi Georgem a Crescentií byly hlubšího rázu. Nejdřív se štěkali kvůli Paulovi, který jako Georgův učedník bydlel s nimi v katovně. Ale klid nenastal, ani když vnuk zmizel.

Hašteřivá Crescentia byla dcerou peitingerského lazebníka, který si pro ni představoval lepší partii než schongauského kata.

Jenže nikdo vhodnější se nenaskytl. A Georg měl aspoň jisté povolání a slušné příjmy z častých poprav a mučení, ale i ostatních činností, které vykonával – odklízení odpadků a mršin. Crescentii zpočátku imponovala Georgova mužnost a síla, ale to ji brzy přešlo. Narodily se jim dvě děti a třetí bylo na cestě. Stále víc jí vadilo, že se jí lidé ve městě vyhýbají. Kat byl bezectný a nikdo se s ním nestýkal, pokud to nebylo nutné. To samé platilo pro jeho manželku.

Jakob s Annou Marií to vydrželi, vystačili si sami. Georg s Crescentií však snášeli svá omezení hůř.

Georgovy kroky ve tmě umlkly, stejně jako pláč. Crescentia zřejmě malého nakojila. Kuisl zaváhal. Rád by si ulevil pomocí ďábelského prostředku ze zásuvky, ale po Crescentiiných výčitkách si to rozmyslel.

Seš stejnej jako tvůj táta…

Zavřel zásuvku a přistoupil ke dveřím. Vzal si klobouk a plášť a vyšel do tmy za synem. Dopis zapomněl na stole.

Už neviděl, jak se potichu otevřely dveře komory a do světnice se vyplížila Sophia. Zvědavě popadla list, odnesla ho do postele a při svíčce přečetla. Neslyšně při tom pohybovala rty.

Dopis byl napínavější než všechny příběhy o doktoru Faustovi dohromady.

Jakob Kuisl ztěžka supěl za synem temnými uličkami. Katovna stála stranou za městem, v smrduté jirchářské čtvrti. Lucerny tady nesvítily, ale Kuisl by cestu našel i poslepu. V těchto místech přišel před mnoha lety na svět a pravděpodobně tu i zemře.

Na chvíli ztratil Georga z očí, ale to mu nevadilo, protože tušil, kam se syn vydal. Zahlédl ho na mostě přes Lech. Odsud vedla strmá cesta k Lešské bráně a dál do města. K místům, kde bylo možné zapomenout na strázně života.

I přes teplou letní noc se starý kat zachvěl zimou. V posledních letech to bylo stále horší. Jako by se mu v těle usadil trvalý chlad. Jakobovi bylo přes sedmdesát. V Schongau byste našli málo lidí, kteří byli starší než on. Síly měl stále ještě na rozdávání, ale srdce mu divoce tlouklo a ztěžka dýchal, když stoupal k bráně. Několikrát se musel zastavit a odpočinout si. Panebože, stáří opravdu není pro slabochy!

Viděl, jak se na okamžik otevřela malá branka a Georg v ní zmizel. Za chvíli došel k hradbám i on. Počkal, až nabere dech, a pak zabušil. Za okamžik mu otevřel překvapený strážný.

„Vy?“ zeptal se nevěřícně a opřel halapartnu o zeď. Byl to mladý Hannes. Jakob pomáhal porodní bábě Martě Stechlinové při jeho narození. Byl to komplikovaný porod, protože se dral na svět obráceně. Jakob někdy uvažoval, jestli se Hannes trochu nepřidusil. Nepatřil totiž zrovna k nejbystřejším.

„Jo, já,“ zavrčel kat. „Nebo snad vidíš někoho jinýho?“

„No, já… se ptám jen proto, že… před chvílí Georg…,“ koktal Hannes.

„Máme noční rodinnou schůzku. Pusť mě dovnitř, nebo řeknu matce, že ve službě chlastáš. Táhne to z tebe jako ze sudu.“

Hannes rozpačitě ustoupil stranou a kat vešel do města. Brány se po setmění zavíraly, ale za pár drobných přivírali strážní oči a pouštěli opozdilce Lešskou bránou. Kuisl prokázal za svůj dlouhý život všem biřicům občas nějakou tu laskavost. Vařil nápoje lásky, ošetřoval rány a při bičování je trestal jen zlehka. Proto nemusel platit. Nehledě na to, že Schongauští byli pověrčiví. Nikdo by nechtěl, aby ho žíznivý kat uhranul.

Od brány nebylo daleko do vykřičené čtvrti za špejcharem. Mezi chudými domky stály i krčmy, jimž se počestní měšťané vyhýbali. Jedna z nich se jmenovala U Koruny. Kat tady vyprázdnil už hezkých pár korbelů a dnes přibude pár dalších.

Nebude však pít sám.

Kráčel temnými uličkami, vyhýbal se hromadám neřádstva a naslouchal monotónnímu volání ponocného. Myslel na to, že skoro celý svůj život strávil v Schongau. Město stojící vysoko nad Lechem, na křižovatce dvou starých obchodních stezek, bývalo bohaté a prosperující. Velká válka mu však uštědřila hluboké rány a poslední kapkou bylo přeložení kupeckých cest. Z kdysi výstavných domů oprýskávala omítka a dírami v hradbách se proháněl vítr.

Stárneme oba, pomyslel si kat. Město i já…

Za chvíli došel ke Koruně. Nad dveřmi špinavé, zchátralé krčmy visela na zrezivělém řetězu neméně zrezivělá koruna. Kuisl si vzpomněl na rodinnou oslavu, kterou v šenku uspořádali před několika lety. Do většiny lokálů kata nepouštěli, ale U Koruny měl vlastní džbánek, kterého se nikdo jiný ani nedotkl. A taky své místo docela vzadu v rohu.

Blížila se zavírací hodina, ale ve výčepu bylo plno. Stahovaly se sem pochybné existence, které by ze slušnějších podniků vyhodili – chudí nádeníci, pár otrhaných vorařů, opilí čeledíni, kteří po čtvrtém mázu nehorázně nadávali na sedláky, u nichž sloužili… Všichni zmlkli, když starý kat vešel do síně.

„Už druhej takovej, k čertu to nosí smůlu!“ zabručel podsaditý kočí s kloboukem bez krempy a odplivl si na zem.

„Něco jsi říkal?“ zeptal se Kuisl dunivým hlasem. „Nebo si to jen venku prdla kráva?“

Muž mlčky zíral na dno korbele.

„No tak jo, budu dělat, že jsem nic neslyšel. Dneska se mi nechce nikomu rozbíjet hubu.“ Kuisl pomalu prošel dozadu k výklenku. Georg před sebou měl hned dva korbele piva s hustou pěnou. Zřejmě se hodlal co nejrychleji opít.

„Tady sedím já,“ zavrčel Kuisl.

Georg unaveně vzhlédl. Nevypadal překvapeně, spíš smutně.

„Tohle je místo pro kata, a tím jsem už nějakou dobu já. Nejvyšší čas, abys to konečně pochopil, otče.“

Jakob se řemesla těžko vzdával, ale zvykal si. Už nemluvil synovi do řemesla tolik jako dřív a spíš se věnoval bylinkové zahrádce. Tu mu nikdo nebral. Georg ani jeho modrooká manželka se o léčitelství nezajímali.

„Tak se aspoň posuň, troubo.“ Jakob přisedl na lavici a sáhl po druhém korbelu.

Chvíli seděli mlčky a pili. Konečně prolomil ticho Georg.

„To už nemůžu mít klid od rodiny ani v hospodě?“

„Na vejminku taky nemám klid,“ namítl Jakob. „Jdete mi na nervy s těmi svými věčnými šarvátkami! Nejvyšší čas, aby sis manželku srovnal. Jinak se budu muset odstěhovat. Třeba do tý Ameriky nebo na Měsíc. I když i tam bych nejspíš slyšel, jak Crescentia pořád štěká.“

Georg se nadechl k pádné odpovědi, ale pak jen rezignovaně mávl rukou.

„Nejhorší je, že má pravdu,“ vzdychl. „Není se mnou k vydržení. Hned se vytočím, o děti se skoro nestarám. Od tý doby…“ Zaváhal. „No, však víš.“

„Co se to stalo s Perlhuberkou?“

Georg sklopil oči, zhluboka se napil a třískl korbelem o stůl tak, až pivo vystříklo. „Jo, krucinál!“

Přesně, jak si Jakob myslel. Před dvěma měsíci popravoval Georg Agnes Perlhuberovou, vražedkyni novorozeného dítěte. Mladá děvečka Agnes sloužila u sedláka z nedaleké vesnice. Spustila se s čeledínem a otěhotněla. Ze strachu před následky tajila, že čeká dítě. Porodila tajně na seně a novorozence uškrtila. Pak skočila do Lechu, aby skončila se životem. Ale dva pacholci ze sousedství ji vytáhli.

A Georg ji musel stít.

Poprava se nepovedla. Agnes se vzpírala, mrskala sebou jako ryba na suchu a ječela na celé kolo. Georg na rozdíl od otce nepoužíval uklidňující lektvar. Pravda, nebylo to úplně bezpečné. Odsouzenec mohl omdlít nebo dokonce zemřít ještě před popravou a kat by z toho měl jen mrzutosti. Georgovi se nepodařilo setnout zmítající se dívku jednou ranou. Srazil jí hlavu až napotřetí a krev vystříkla až na přihlížející paní purkmistrovou.

Od té doby se neustále opíjel.

„Poslyš,“ začal Jakob mírně, „takový věci se stávají…“

„Věci?“ vykřikl Georg a pár hostů se otočilo jejich směrem. „Panebože! Byla to lidská bytost, ne věc nebo zvíře. Víš vůbec, co je to člověk? Nebo pro tebe byli odsouzenci jen jehňata vedený na porážku?“

„Vím, co je člověk. A taky vím, jak ti je. Možná líp, než si myslíš,“ řekl starý kat tiše.

Vzpomněl si na svou první popravu. Tenkrát ještě sloužil u otce jako pacholek a nastal čas, aby se osvědčil. Dopadlo to strašně.

Na zemi se válela půlka ucha… Hlava se kutálela po popravišti… Lidi řvali hrůzou… Nikdy, nikdy nebudu katem, otče… Nikdy!

„Dostaneš se z toho,“ dodal Jakob po chvíli, „i když to třeba bude nějakou dobu trvat. Já to taky zvládnul.“ Podíval se na syna pevným zrakem. „Vždycky jsi chtěl být kat. Věděl jsi, co naše práce obnáší…“

„Krucinál, jasně že věděl! Ale… ale…“ Georg stiskl zuby a náhle se rozplakal. Kuisl se zachvěl. Jeho syn pláče? Ten velký, podsaditý chlap fňuká jako holka! Co se to děje?

„Znal jsem Agnes,“ vyrazil ze sebe Georg.

Jakob se zarazil. „Co znamená, žes ji znal?“

„Už delší dobu to je mezi mnou a Crescentií na levačku. Však víš sám.“ Popotáhl nosem. „Párkrát jsem se sešel s Agnes. O samotě. Vždycky byla na chlapy…“

Kuislovo srdce se prudce rozbušilo. „Hergot, snad nechceš říct…?“

Zmlkl. Agnes ani na mučidlech neprozradila, kdo byl otec jejího dítěte. Georg jí osobně utahoval palečnice. Říkalo se, že s ní zacházel podezřele opatrně…

„Krucinál… já nevím, tati.“ Georg polkl. „Možný by to bylo, ale taky to mohla mít s někým jiným.“ Rozhlédl se kolem. „Třeba s někým odsud. Dneska se mi smějou a ji proklínají, ale Agnes byla nevinná. Stejně nevinná jako její dítě.“

„Co to plácáš? Vždyť ho uškrtila!“

„Protože neměla na výběr! Kam by se s parchantem vrtla? Ze statku by ji vyhnali s ostudou a už nikdy by nenašla jiné místo. Musela by se s dítětem toulat po lesích. Krucinál! Bylo by lepší, kdyby si ji řeka nechala…“

Georg tupě zíral na dno prázdného korbele. Chtěl mávnout na krčmáře, aby přinesl další, ale otec ho zarazil.

„Dneska už nechlastej, k ničemu to není.“

Hlavou mu blesklo, že zrovna od něj to napomínání moc nesedí. Vždyť se chystal odplout do říše opojení.

„Nesmíš to v sobě dusit!“ vybídl Georga. „Nemluv o tom, co jsi měl s Agnes, ale o popravě. Když ze sebe dostaneš, co tě trápí, bude ti líp. Aspoň trochu.“ Mírně se usmál. „I když Kuislové na svěřování nikdy moc nebyli.“

„Nejde jen o Agnes,“ pronesl Georg tiše, spíš sám pro sebe. „Už roky cítím, že mi je to zabíjení a mučení proti srsti…“

Jakob se suše usmál. „Co tak najednou? Když jsi byl v Bambergu v učení u mýho bratra, tak jsi o našem řemesle přímo básnil.“

„To už je dávno.“ Georg vytáhl z kapsy malý blýskavý předmět a zamyšleně si ho prohlížel.

„Co je to?“

„Přezka na opasek,“ odpověděl Georg. Skoro něžně posunul sponu k otci. Byl to hezký kousek, vytepaný ze stříbra a posázený kameny. „Vyrobil jsem ji sám.“

„Ty?“

Syn přikývl. „Po večerech řemeslničím, když mám čas. Dělám nože a lžíce, pro Crescentii jsem dokonce odlil stříbrnýho koníka na řetízku. Měla z něj radost. Až bude kluk větší, udělám mu houpacího koně…“ Zasněně se usmál. „Taková práce mě baví.“

Jakob si uvědomil, že Georg odjakživa rád vyřezával, piloval a kutil. Práce ho asi uklidňovala. „Docela se ti povedla,“ zabručel a vrátil mu přezku.

„Mluvil jsem s Ludwigem Schnellerem z kovotepeckýho cechu,“ pokračoval Georg. „Říkal, že mám talent.“

„Talent!“ odfrkl Jakob. „K čemu je takovej talent? Hergot, jsi přece kat, Georgu. Jak by ses uživil?“

„Mám něco našetřeno, pro začátek by to stačilo, a pak…“

„Kristapána, co myslíš, že by se stalo, až bys to pověděl písaři Lechnerovi?“ přerušil ho Jakob. „Povolal by kata z Weilheimu a nechal tě vymrskat z města. Kat zůstane katem, doživotně. Víš to moc dobře, tak neplácej takový nesmysly!“

„Kat si může koupit měšťanský právo,“ namítl Georg a vzdorovitě se podíval otci do očí. „Sám víš, že se takový případy už staly. V Augsburgu i v Norimberku… Stejně nemám nástupce, když Paul utekl. Takže jednou by si museli tak jako tak hledat novýho kata.“

„Víš kolik takový měšťanský právo stojí? Tolik nevyděláš ani za tři životy! Nehledě na to, že by to Lechner stejně nikdy nedovolil.“

Kuisl se ušklíbl a zavrtěl hlavou. I když věděl, že Georg má pravdu. Aspoň teoreticky. Občas se opravdu stávalo, že kat získal měšťanské právo. Norimberský kat Franz Schmidt se pak dokonce stal uznávaným lékařem. A peníze by Schongau potřebovalo jako sůl, jak písař Johann Lechner často zdůrazňoval. Možná by s ním byla řeč. Ale Georgovy úspory by určitě nestačily. Jakob moc peněz neměl. Mohl by se sice zeptat svého zetě Simona, který jako úspěšný mnichovský doktor vydělává docela slušně. Jenže taky drží syna Petra na univerzitě, platí nájem za ordinaci a provoz hezkého domu v Křížové čtvrti taky něco stojí. Takže v hotovosti nic moc mít nebude. K čertu, stejně je to bláznivý nápad. Kuislové byli odjakživa kati. Otec, děda, praděda… Mezi předky patří i obávaný mistr ostrého meče Jörg Abriel, který byl před dávnými časy pokládán za nejschopnějšího kata v celém Bavorsku. Tak proč takovou tradici měnit?

Na druhou stranu, proč ne?

Jakob Kuisl kupodivu o takové možnosti nikdy neuvažoval. Nenapadlo ho, že by kat nemusel být katem celý život. A teď si vlastní syn vzpomene, že by raději vyráběl přezky. Zrovna přezky! Copak je to práce pro chlapa jako hora?

„Vím, že je to jen sen,“ přiznal Georg. „Ale… pomáhá mi to udržet na uzdě hrůzu z našeho povolání. Sen a chlast.“

„Taky mi často nebylo do zpěvu,“ připustil jeho otec, „ale…“

Něco ho napadlo. Možná je to taky jen hloupý sen, ale třeba i naděje. Nepatrná, ale pořád naděje.

Vlastně, proč ne…?

Nejraději by se svěřil Georgovi hned. Ale místo toho vstal a vzal syna za loket.

„Půjdeme domů,“ rozhodl. „Já k Sophii a ty k manželce a dvěma dětem. Snít můžeš i u Crescentie v posteli.“

Pohodil na stůl pár mincí a postrkoval nevrlého Georga před sebou kolem zachmuřeně zírajících hostů. Byli pro ně nevítaní a bezectní chlapi. Trpěli je jen proto, že by nikdo jejich krvavou práci nechtěl dělat. Ještě než Jakob stačil zavřít dveře, slyšel, jak si muži v krčmě odplivli a začali nadávat na katovskou pakáž. Jeden se dokonce pomodlil.

Jen sen, pomyslel si Kuisl.

Měl o čem přemýšlet a viděl před sebou poslední velký cíl svého života.

2

Druhý den ráno

před Pasovem…

Simona probudil ohlušující vřískot trubky. Vymotal se z přikrývky a cítil, jak ho bolí všechny kosti v těle. Teď už nejen po několikadenní cestě v kočáru bez pérování, ale hlavně proto, že jako všichni ostatní strávil noc na holé zemi. V červenci sice bylo teplo, ale k ránu zahalila spáče nepříjemně lezavá mlha. Simon se s Magdalenou dělil o příliš krátkou vlněnou přikrývku. Zábly ho nohy a neustále se budil. A když konečně zabral, probudil ho jekot vojenské polnice. Magdalenu okolní hluk vůbec nerušil. Převalila se na bok a tiše pochrupovala.

Simon se na manželku láskyplně zadíval. Od jejich svatby uplynula už spousta let. Magdaleninu opálenou pleť poznamenaly vrásky, ale dolíčky od smíchu jí zůstaly. Dlouhé havraní vlasy měla po nepohodlné noci rozcuchané. Určitě je po probuzení pečlivě vykartáčuje a učeše, jako to dělala každé ráno. Už překročila čtyřicítku, ale pořád byla hezká a Simon ji miloval stále stejně.

Největší štěstí mého života, pomyslel si.

Vstal a protáhl se. Kam až dohlédl, táhly se řady ve spěchu postavených stanů. Z ohnišť stoupaly sloupy kouře a všude kolem se hemžili vojáci. Nosili sudy se zásobami, tahali dvoukolé káry z bahna, v němž večer uvízly, hráli karty nebo čistili kordy, šavle a muškety. Bylo teprve šest, ale v ležení panoval rámus jako na venkovské tancovačce. Trubka zřejmě oznamovala budíček. Ze všech stran se ozývaly rozkazy, vojáci se zvedali od ohňů a spěchali ke svým praporům a rotám. Opozdilcům hrozily tresty udělované vojenským profousem.

Simon se rozhlížel po kočáru. Stál nedaleko, koně se pokojně pásli, kočí seděl v trávě a kouřil dýmku.

„Nesundal jste už náhodou moji lékařskou brašnu?“ zeptal se Simon.

Muž zabafal a mlčky ukázal na střechu. Ani ho nenapadlo, že by se zavazadly pomohl.

„No tak pěkně děkuju,“ zabručel Simon ironicky.

Vylezl přes kozlík na střechu. Chtěl rozvázat provazy a vzít si svoje věci, ale nejprve se rozhlédl a překvapeně hvízdl.

No páni…

Na louky a pole před Pasovem dorazili včera dost pozdě a vojáci stavěli stany až po setmění. Teprve teď si Simon uvědomil, jak ohromnou armádu bavorský kurfiřt svolal. Ze střechy kočáru ji poprvé viděl v celé velikosti. V předešlých dnech se k Bavorům přidaly ještě franské a saské oddíly, takže dohromady tábořilo před Pasovem více než deset tisíc mužů. A kromě nich i markytánky, kramáři, kočí, pekaři, kováři, sedláři a pacholci od koní a trénu. Pole byla udusána jako mlat a poseta stany. Ležení obklopoval kruh povozů. A za táborem, jen pár mil daleko, se v ranních červáncích rýsovala silueta Pasova.

Simon o městě již ledacos slyšel. Rozkládalo se na úzkém poloostrovu mezi mohutnými toky Dunaje a Innu. Pasov byl bohatý, stejně jako jeho vládci – biskupové pocházející z mocných šlechtických rodů a honosící se knížecími tituly. Simon se dočetl, že město bylo postiženo dvěma ničivými požáry. Poslední řádil před pouhými třemi lety.

I z dálky byly dosud patrné jeho následky. Kolem proslulého chrámu svatého Štěpána stálo lešení a v řadách domů zůstaly tu a tam mezery po shořelých budovách. Mosty přes Inn a Dunaj však už byly opraveny. Nad severním břehem se vypínal impozantní biskupský hrad Oberhaus. Zdálo se, že ho požár ušetřil.

S brašnou a dalšími zavazadly na zádech sešplhal Simon opatrně ze střechy. Kočár i s kočím získali díky Petrovým kontaktům na kurfiřtském dvoře. Po příjezdu na místo však veškeré výhody končily. Podle rozkazu se otec i syn měli hlásit v polním lazaretu.

Nikdo nevěděl, jak dlouho budou před Pasovem tábořit. Císař se svými ministry a dvorem sem uprchl z Vídně před necelými dvěma týdny. Simon zaslechl, že mu Vídeňané útěk velmi zazlívají. Jenže Leopold byl císař celé říše a musel organizovat protiútok. To by z obleženého města nešlo.

V kočáru si Simon převlékl košili a vykartáčoval kalhoty a boty z nejhorší špíny. Sice musel nocovat ve vojenském ležení, ale to neznamenalo, že přestane dbát na slušné vychování a čistotu. A k dobrým mravům patřil podle Simona i šálek ranní kávy.

Vrátil se k ohni, upražil hrst kávových zrnek a rozemlel je v malém mlýnku, který vozil s sebou. Pak je zalil vroucí vodou z kotlíku. Z pohárku stoupala nádherně aromatická vůně. Simon si dopřál důkladný doušek horkého nápoje a hned cítil, jak se mu vrací činorodost.

No, jestli pohani zvítězí a podmaní si nás, budeme mít aspoň dobrou kávu, pomyslel si. V osmanských zemích byla káva velmi rozšířeným nápojem, v římské říši se sháněla jen těžko.

Teprve nyní probudil Magdalenu. Podal jí hrnek, ale znechuceně zavrtěla hlavou. Manželovu vášeň pro kávu rozhodně nesdílela.

„Kdybych chtěla mít po ránu v puse jak v polepšovně, tak si radši naberu hlínu z hrobu,“ zabručela ospale a odhrnula přikrývku. „Neškodila by ovesná kaše s medem.“

„Tak to se poptej u nějakého starého bezzubého lancknechta,“ usmál se Simon. „Taky ti přeju dobré ráno.“

Magdalena na ironickou poznámku nereagovala a rozhlížela se kolem. „Petr tady není?“

„Možná šel obstarat snídani pro svoji nenaladěnou matku,“ podotkl Simon. „Nebo se jen tak toulá po táboře. Každopádně jsem ho ještě neviděl.“

„Třeba hledá Paula,“ řekla Magdalena tiše.

Simon vzdychl. „Rozhlížel jsem se ze střechy kočáru po táboře. Je obrovský! Nehledě na to, že vůbec nevíme, jestli Paul…“

Manželka ho už neposlouchala. Mlčky se začala česat. Ráno mívala skoro vždycky špatnou náladu. Další diskuze byly zbytečné. Navíc v posledních dnech mluvili o Paulovi často, ale k ničemu to nevedlo.

„Musím se hlásit v polním lazaretu,“ změnil téma Simon. „Až uvidíš Petra, řekni mu, ať přijde za mnou.“

Položil jí ruce na ramena. Odložila hřeben a přitiskla se k němu.

„Promiň,“ šeptla. „Mám prostě strach.“

„Hlavní je, abychom neztráceli naději. Miluju tě, Magdaleno. A miluju i naše děti. Víc než cokoliv na světě! Všechny tři. Půjdu se podívat po něčem k jídlu. Třeba seženu i med.“

Pustil ji a vydal se do ležení. Pokoušel se neztratit. Někteří vojáci byli už takhle brzy ráno opilí, pletli se mu do cesty a hulákali. Malý syn některé z markytánek plakal a volal matku. U polních kuchyní se tvořily fronty a zákopníci hloubili na kraji tábora latríny.

Po chvíli si uvědomil, že přes zdánlivý chaos vládne v ležení přísný řád. Bylo rozděleno na úseky podle pluků a ty se skládaly z praporů a oddílů jednotlivých zbraní. Procházel kolem pikenýrů s dlouhými kopími, mušketýrů vybavených ručnicemi s křesadlovými zámky, kyrysníků s nablýskanými náprsními pláty a dragounů, kteří zaopatřovali své koně. O kus dál stála děla na dvoukolých lafetách, které cestou často uvízly v bahně. Všude vlály plukovní standarty. Vojáci nosili už několik let jednotné uniformy. V bavorském táboře převládala modrá a šedivá barva.

Simon se několikrát vyptal na cestu a přibližně za půl hodiny našel polní lazaret. Byl umístěn ve velkém stanu s podlahou vystlanou slámou jako ve stáji. Podél celty stála řada lůžek určených k provádění operací.

Lazaret byl ještě poměrně prázdný, na krveprolití a umírání teprve dojde. Dva ranhojiči skládali chirurgické nástroje na stůl. Simon si všiml pilek různé velikosti, paliček, pinzet a velkých kleští, jimiž se z ran vyndavaly kulky. Vojáci si náboje většinou odlévali sami. Střely měly ostré hrany a zanechávaly po sobě v těle strašlivou spoušť. Kleště i ostatní nástroje byly pokryté rzí. Pacienti velmi často dostávali po zákroku otravu krve a umírali v hrozných bolestech. Simonova teorie o nutnosti úzkostlivé čistoty při ošetřování ran se mezi kolegy zatím příliš nerozšířila.

Ve stanu čekalo na pomoc jen pár vojáků. Jeden hlasitě zvracel do vědra. Další byli šediví v obličeji a drželi se za břicha. Šířil se od nich nasládlý zápach výkalů. Úplavice patřila k největším metlám vojenských ležení. Často na ni umíralo víc vojáků než na bojišti.

Obsazené bylo pouze jedno z operačních lůžek. Ležel na něm mladík, kterému felčar dával pravou ruku do dlah. Promodralá paže odstávala od těla v nepřirozeném úhlu a byla již pořádně nateklá. Z kůže vyčnívaly třísky.

„Nejdřív bych odstranil ty štěpiny,“ řekl Simon a přistoupil blíž.

„Co?“ Ranhojič, starší muž s prořídlými vlasy, se překvapeně otočil. „Kdopak jste, chytráku?“

„Kolega.“ Simon se obřadně uklonil. „Doktor Simon Fronwieser z Mnichova. Mám se tady hlásit.“

„Aha, no tak moment, pane doktore…“ Felčar vyslovil poslední slovo se značnou dávkou ironie. „Nejlepší bude, když se mi nebudete míchat do práce. Dívejte se a možná se od obyčejného felčara něco přiučíte.“ Strčil řvoucímu vojákovi mezi zuby kus dřeva, trhl rukou, aby ji vrátil na své místo, a pak k ní připevnil dlahy. Otřel si ruce do špinavé zástěry a zeptal se: „Už jste někdy pracoval v lazaretu?“ Nedůvěřivě si měřil Simonovy městské šaty. „Nebo léčíte své pacienty jenom zíráním do baňky s močí?“

„Otec byl za Velké války felčarem. Já ještě neměl příležitost, ale myslím si…“

„Otec vám mohl prozradit, že tady nemáme čas na jemnůstky. Rozhodují rychlé ruce a taky musíme mít odolný žaludek. Však to u Vídně pochopíte.“

„Ale třísky…,“ namítl Simon znovu.

„Poslyšte, nebudu se s vámi pouštět do odborných disputací, pane doktore,“ přerušil ho netrpělivě ranhojič, opět trochu ironickým tónem. „Stejně vás potřebují na důležitějších místech, kde se názory mnichovského učence možná uplatní líp.“

„Jak to myslíte?“ nechápal Simon.

„Stavil se zde posel a přinesl dopis.“ Muž přistoupil ke stolu a zpod rezavých kleští a zakrvácených hadrů vyhrabal pomačkaný list. „Je adresovaný jistému doktoru Simonu Fronwieserovi z Mnichova. To jste přece vy? Jste žádán, abyste se dostavil do biskupské rezidence v Pasově.“ Nadzvedl obočí. „A sice subito. Zřejmě jste důležitá osobnost nebo máte vlivné styky. Což podle mě koneckonců vyjde nastejno.“

Překvapený Simon si vzal dopis. „Pečeť je zlomená!“ konstatoval rozhořčeně.

Starý felčar pokrčil rameny. „Asi na ni něco spadlo. No, jak vidíte, vaše rady potřebují někde jinde.“ Sklonil se zpátky k pacientovi. „A teď mě omluvte, mám práci.“

Simon přeletěl očima pár řádků. Dopis byl vystaven biskupskou ordonancí a nařizovalo se v něm, aby se co nejrychleji vydal do biskupského paláce.

Krátce zaváhal, strčil list do kapsy a naposledy se soucitně podíval na mladého vojáka. Bude mít štěstí, když se mu ruka pod dlahami nezanítí.

„Jestli se vrátíte, přineste s sebou armaňak z Gaskoňska!“ volal za ním ranhojič. „Opilí pacienti tolik nevyvádějí. A kolegové budou mít radost z malé vzpruhy. Tady v ležení si na rozdíl od panstva nežijeme jako prasata v žitě!“

O půl hodiny později už stál Simon před pasovskými hradbami.

Chvíli uvažoval, jestli by se neměl vrátit k Magdaleně a říct jí, kam jde. Ale v dopise byl nabádán ke spěchu. Manželka to pochopí. Nehledě na to, že s ní je Petr, takže si o ni nemusí dělat starosti.

Cestou k městu si všiml množství uprchlíků, kteří si nedaleko vojenského ležení postavili chatrné stany nebo nocovali jen tak na holé zemi. Tábořili u velkého kláštera před hradbami. Většina z nich pocházela z okolí Vídně. Jejich městečka a vesnice přepadli a vypálili Turci. Mezi utečenci byla spousta hladových dětí. Plakaly a držely se matek za sukně. Válka mnohé připravila o domov a některé i o rodiče. Pasov zřejmě nehodlal těmto nejubožejším z ubohých poskytnout nové útočiště. Před bránou stála dlouhá fronta, ale strážní pouštěli dovnitř jen málokoho.

S dopisem v ruce předešel Simon zástup čekajících a snažil se nevnímat zoufalé oči v pohublých obličejích. Oslovil jednoho z velitelů stráže a ukázal mu pečeť.

„Potřebuju se dostat do biskupské rezidence. Kde ji najdu?“

„No, kde asi?“ zavrčel hejtman a netrpělivě mávl rukou. „U dómu! Kdybyste se ztratil, tak se držte dvorních budižkničemů. Od tý doby, co je tady císař, se rojí kolem Dómskýho náměstí jako včely kolem plástve medu. A teď ještě ti uprchlíci. Jako bychom neměli dost vlastních starostí.“ Simon se snažil tvářit chápavě a doufal, že ho hejtman nepokládá za běžence ani za budižkničemu od dvora. Proklouzl bránou a vešel do města.

Od posledního ničivého požáru města sice už uplynuly tři roky, ale následky byly stále jasně patrné. Zpustlá spáleniště zarůstala trávou a křovinami, některé ruiny se zatím nepodařilo ani odklidit. Mezi vyhořelými zbytky domů a na bývalých zahradách se pásly ovce a krávy. Simon se vyhýbal oslím kárám naloženým vápnem a míjel lešení s vrátky a jednoduchými jeřáby. Stavební ruch ještě pěkně dlouho neutichne, pomyslel si.

V úzkých uličkách nebylo k hnutí. Simonovi až teď naplno došlo, proč byli strážní u brány tak neoblomní. Město praskalo ve švech a dusilo se všudypřítomným zápachem – daleko horším než ve vojenském ležení před hradbami, kde aspoň profukoval čerstvý vítr. Kromě uprchlíků procházeli ulicemi vojáci a také poměrně dost lépe oblečených a důležitě se tvářících lidí. Pravděpodobně to byli příslušníci císařského dvora, úředníci, diplomati a písaři – hejtman u brány je všechny opovržlivě zahrnul do kategorie dvorních budižkničemů.

Simon se nechával unášet davem. Stejně jako mnohá jiná města se i Pasov postupně rozrůstal. Předměstí zvané Nový trh bylo od Starého Města odděleno napůl vyschlým příkopem a dalším pásem hradeb. Usadili se v něm především řemeslníci, mezi nimi i zástupci nepříliš voňavých řeznických a koželužských cechů. Během letních veder páchla nová čtvrť krví a rozkládajícími se vnitřnostmi. Nad smrdutými mrchovišti kroužila hejna bzučících masařek, stružkami uprostřed ulic odtékaly do hradebního příkopu páchnoucí splašky.

Vedle kostela objevil Simon další bránu, kterou prošel do Starého Města. Místní ulice byly mnohem čistší a taky o něco klidnější. V pozadí se tyčil majestátní dóm obklopený lešením. Po několika oklikách konečně došel na Dómské náměstí. Hlídkující císařští vojáci si každého nově příchozího zkoumavě prohlíželi. Z výstavných domů stojících kolem náměstí neustále někdo vycházel nebo naopak mířil dovnitř. Simon předpokládal, že to jsou budovy patřící k biskupství. Nyní ovšem byly zrekvírovány pro ubytování členů dvora.

Ukázal nejbližšímu vojákovi svůj list a strážný ho dovedl k Panskému dvoru, což byl několikapatrový palác poblíž dómu. Simona si převzal císařský důstojník ve vycíděném kyrysu. I on důkladně zkoumal dopis, porovnal jméno s údaji ve svém seznamu a pečlivě si prohlédl pečeť. Simon pomalu ztrácel trpělivost.

„Poslyšte, nemám moc času,“ prohlásil. „Jsem vojenský lékař a musím se vrátit k pacientům do ležení…“

„Že nemáte čas?“ odsekl důstojník nevrle a zvedl oči od dopisu. Očividně patřil k zasloužilým veteránům. Přes obličej se mu táhla dlouhá jizva. „Nevšiml jste si, co se tady děje? Do Pasova dorazila polovina říše! A navíc i vyslanci ze Španělska, Benátek, Francie, Lotrinska a Polska, samí potentáti. A každý má na srdci spoustu proseb a naléhavých žádostí. Takže laskavě držte hubu, pane doktore!“

„Ale co to…,“ koktal Simon rozhořčeně.

„Hergot, když už máte tu čest, že vás předvolali k samotnému císaři, tak se podle toho chovejte!“ okřikl ho důstojník ostře. „Jak to vůbec vypadáte? Copak nemáte audienční šaty?“

„Audienční šaty…? Císař…?“ nechápal pobledlý Simon. „Panebože, netušil jsem…“

Dosud se domníval, že návštěva slouží pouze k vykázání přiměřeného ubytování. Nebo ho možná zavolali k nemocnému duchovnímu nebo vyslanci. S audiencí u samotného císaře nepočítal. Vyvolala v něm nepříjemné vzpomínky. Už jednou, před dvěma lety, se zapletl do císařských záležitostí – a téměř s tragickými následky.

Ještě víc než stíny minulosti ho zneklidnila skutečnost, že na návštěvu u panovníka je opravdu oblečen dost nevhodně. Měl si vzít alespoň klobouk s červeným kohoutím peřím!

„Následujte mě,“ zabručel důstojník. „Uvidíme, jestli na vás bude mít Jeho Veličenstvo vůbec čas. A upravte si aspoň kazajku!“

Přešli přes dvůr a vstoupili do paláce, v němž se to jen hemžilo úředníky a dvořany. Nábytek v místnostech byl odsunut stranou, aby vzniklo místo pro další stoly poseté hromadami lejster. U všech dveří hlídkovali zamračení vojáci, po chodbách spěchali poslové s důležitými zprávami. Simonovi vyschlo v hrdle a změkla mu kolena. Uvědomil si, že se ocitl v srdci správního aparátu císařské říše – právě zde se vytvářela evropská politika.

Došli do druhého patra. Před vysokými dvoukřídlými dveřmi stáli hned čtyři gardisti v dokonale vykartáčovaných uniformách. V rukou svírali nablýskané halapartny. Postavili se do pozoru, důstojník odpověděl na pozdrav zasalutováním a harcíři, jak se gardistům říkalo, otevřeli dveře.

„Mluvte jen, když budete vyzván, jasné?“ upozornil průvodce šeptem a naposledy si doktora podezřívavě prohlédl.

Simon mlčky přikývl. Pohled na obrovský sál s vysokými okny mu vyrazil dech. Stěny byly pokryty gobelíny znázorňujícími bitevní scény. Prostoru dominoval dlouhý stůl pokrytý svitky písemností, vedle nichž se nacházela velká rozložená mapa habsburské říše s Vídní uprostřed. Na několika místech do ní byly zabodnuty červené a modré praporky. Kolem stolu se skláněli čtyři starší pánové ve vysokých alonžových parukách. Kabátce byly na první pohled ušity z nejdražších látek a vysoké boty s podpatky zdobeny zlatem a stříbrem. Vážné obličeje vznešených pánů pokrývala vrstva světlého pudru. Simon rozpačitě zavadil pohledem o své kožené střevíce, poznamenané špínou rozbahněného tábora.

„… musíme vyčkat,“ prohlásil zrovna muž s hustým obočím. Povytáhl je tak, že se zvedlo do tvaru V. Vypadal jako orel před útokem. „Pokud bychom zasáhli příliš brzy, došlo by k obrovskému krveprolití. Teprve až polský král…“

„Sobieski je ještě mnoho mil daleko!“ přerušil ho obtloustlý pán důstojného vzezření. Poklepal na mapu. „Zato Vídeň může každou chvíli padnout! Nezapomínejte, markrabě, že od Poláků jsme zatím nedostali víc než pouhé sliby.“

„Máme spojenecké smlouvy,“ zabručel třetí muž u stolu. Paruka se mu svezla šikmo do čela. Byl menší než ostatní a nervózně bubnoval prsty na okraj vysokých bot. „Podle nich nám Sobieski poskytne čtyřicet tisíc vojáků. Ale chce za to vrchní velení nad celou armádou, včetně císařských oddílů,“ pokračoval a odkašlal si.

„Vaše Veličenstvo…?“ Podíval se na čtvrtého, dosud mlčícího muže. Jako jediný ze všech čtyř pánů měl na sobě oblečení, které nehýřilo pestrými barvami. Vypadal spíš jako duchovní. Zamyšleně se díval do prázdna a poněkud převislý ret se mu téměř neznatelně chvěl.

Simon znal císaře Leopolda I. z obrazů a před dvěma lety v Altöttingu ho z dálky zahlédl. Ovšem nyní stál jen několik kroků od něj a posvátnou úctou se mu roztřásla kolena.

„Předáte polskému králi vrchní velení, Vaše císařské Veličenstvo?“ zopakoval otázku tlouštík a netrpělivě zaťukal na stůl. „Bylo by to v zájmu říše.“

Leopold se nadechl k odpovědi, ale v tu chvíli si všiml Simona. Překvapeně se zamračil.

„Co tady chce ten sedlák?“ zeptal se.

Důstojník se hluboce uklonil a Simon ho rychle napodobil. Alespoň nebylo vidět, že zrudl.

„Vaše císařské Veličenstvo, to je doktor Simon Fronwieser. Poslala pro něj Vaše ctěná paní choť.“

„Ach jistě, fyzikus, úplně jsem na něj zapomněl!“ Leopold mluvil tiše, téměř nesměle. Pokrčil rameny a obrátil se ke svým společníkům. „Jak jistě víte, páni ministři, ani císař se nemůže protivit manželčiným rozmarům.“

Všichni tři ministři se uctivě zasmáli a Leopold netrpělivě mávl rukou. „Odveďte ho k císařovně. Ale ať se nejdřív umyje,“ dodal přísně. „To už ani lékaři se neumějí chovat? Jak impertinentní!“

„Vaše Veličenstvo, nevěděl jsem…,“ koktal Simon, ale důstojník ho už vystrkal ze sálu.

„Copak jsem vám neříkal, že nemáte mluvit bez vyzvání?“ vyštěkl.

Procházeli dalšími chodbami a Simon již úplně ztratil orientaci. Míjeli vojáky, úředníky a naparfémované dvořany a doktorovi pomalu začalo svítat, komu vděčí za audienci u císaře. Již jednou poskytl své služby Eleonoře Magdaleně. Vyřizoval pro ni jistou záležitost a současně se staral o její zdravotní stav. Císařovna se zřejmě opět „těžce“ roznemohla a potřebovala osvědčeného lékaře. Těžko říct, kdo jí prozradil, že Simon právě pobývá v Pasově.

Okny chodeb si všiml, že obešli celý dóm a ocitli se u dalšího náměstí. Budovy byly očividně navzájem propojené. Zastavili před dalšími dveřmi stráženými gardisty. Důstojník zaklepal. Přišla jim otevřít starší dvorní dáma a nedůvěřivě si je prohlédla. Tentokrát se chopil iniciativy Simon.

„Jsem lékař a povolala mě osobně císařovna.“

„Lékař?“ Dvorní dáma nakrčila nos. „Smrdíte jako pasák vepřů. Asi byste se měl nejdřív…“

„To je v pořádku, Lieselotto!“ zazněl důvěrně známý hlas. „Pusť doktora dál.“

Dvorní dáma neochotně ustoupila a posadila se na židli v rohu sálu vybaveného nejdražším nábytkem. Jednotlivé kusy byly zřejmě přivezeny přímo z Vídně.

Císařovna odpočívala na divanu a upíjela čaj z křehkého porcelánového šálku. Simon ji neviděl dobré dva roky. Bledý, jemný obličej rámovaly naondulované blonďaté lokny. Stejně jako při posledním setkání měla císařovna na sobě černé brokátové šaty, ale tentokrát o dost volnější. Simon okamžitě pochopil proč. Eleonora byla těhotná,

„Vaše Veličenstvo!“ Hluboce se uklonil. „Je mi ctí. Pokud ovšem potřebujete mou odbornou pomoc, bylo by vhodné, abych si nechal přinést svou lékařskou brašnu…“

Císařovna mávla rukou. „Nejsem nemocná, doktore.“

Simon tiše vzdychl a obával se, že ho opět čekají nepříjemnosti. „Takže mě pověříte… ehm, dalším delikátním úkolem?“

„Nebojte, tentokrát nebudete muset nic shánět,“ rozesmála se. „Zavolala jsem vás jen pro jistotu. Kvůli…“ Ukázala na své vystouplé se břicho. „No, však vidíte sám.“

„Ehm, v kolikátém týdnu jste, smím-li se zeptat?“

V podstatě jsme oba outsideři, i když každý jinak…

Už zase? To snad ne!

Ale kde?