POSLEDNÍ EPOCHA

Copyright © 2022 by Andrew Mayne

All rights reserved.

Translation © Milan Lžička, 2026

ISBN 978-80-284-1231-9

První část

Teoretik

KAPITOLA první

Odborník na vraždy

Na stole přede mnou leží tělo podezřelého. Digitálním mikroskopem připojeným k monitoru zkoumá doktor Radu každičký jeho milimetr a hledá nějakou stopu – kapku krve, vlas nebo vlákno z košile, cokoli, co by nám mohlo napovědět, k čemu došlo, protože oběť i podezřelý mlčí. Když odtrhnu pohled od obrazovky a podívám se na tělo – průměrná výška, žádná viditelná zranění, nevyzpytatelná tvář –, nabydu podezření, že tohle asi bude nad moje síly. Jako bych se ocitl v nějakém pitomém sci-fi filmu.

Podezřelým je robot zvaný mu2 a jeho obětí Jason Zhao, jeden z inženýrů, kteří ho vytvořili, momentálně ležící v kómatu na jednotce intenzivní péče s proraženou lebkou.

Dalo se čekat, že u takového stroje dříve či později dojde k nehodě (pokusu o vraždu?), ale nikdy by mě nenapadlo, že to budu mít z první ruky, natož že po mně budou chtít odborný názor.

Někteří tvrdí, že poprvé robot zabil člověka v továrně firmy Ford roku 1979, kdy se jistý Robert Williams připletl do cesty stroji na přepravu dílů, který nebyl náležitě zabezpečený. Vylezl tehdy do jedné části tohoto rozsáhlého automatického systému, kde dostal úder do hlavy. Teprve po půlhodině jeho kolegům došlo, co se stalo.

Podle mého není ze systémového hlediska moc velký rozdíl mezi fungováním mobilního stroje, který zabil Williamse, a naváděcími systémy v raketách, jako byly letounové střely V1 a rakety V2, které Němci za druhé světové vysílali na Londýn. Všechno jsou to zařízení s automatizovanými procesy, které někdy můžou učinit rozhodnutí mající za následek lidské oběti.

Zhao měl to štěstí, že ho našli včas, a tak je velká šance, že se uzdraví. Zatímco všichni čekají, až nám bude s to povědět, k čemu došlo, pokud si to tedy bude pamatovat, společnost AtlantaRobotics, Zhaův zaměstnavatel a výrobce mu2, zahájila důkladné šetření společně s Úřadem pro bezpečnost a ochranu zdraví při práci i dalšími federálními a státními institucemi, které mají podobné úrazy v kompetenci.

Výkonná ředitelka AtlantaRobotics Iris Newellová u mě pohledem hledá odpověď. Tahle padesátnice má pronikavé oříškové oči, které vás doslova probodávají. Když mi zavolala, byla zděšením téměř bez sebe. Newellová se přátelí s investorem, který mi před několika lety pomáhal rozjet vlastní firmu – ještě v době, kdy jsem díky své pověsti dokázal shromáždit peníze a přilákat prvotřídní talenty. Ještě předtím, než se začalo šuškat, že jsem kvůli posedlosti sériovými vrahy přišel o rozum.

Teď už mi kvůli mé pověsti nikdo neposkytne ani zaměstnanecké penzijní spoření, natož rámcovou dohodu o financování start-upu v oboru biotechnologií nebo strojového učení – snad kromě pár potrhlých bitcoinových milionářů s pochybnými záměry, jichž se nemíním účastnit. Lidi však zřejmě důvěřují mým odborným znalostem, a proto mě pořád žádají, abych jim tajně radil s různými projekty a problémy.

Když mi zavolala Iris Newellová, vysvětlil jsem jí, že nemám žádné praktické znalosti robotiky a že už se v tomhle oboru stěží orientuju. Odpověděla, že nepotřebuje odborníka na robotiku, ale „odborníka na vraždy“, jak ve svém zděšení zaraženě vyhrkla.

A tak jsem tady, „odborník na vraždy“, a prohlížím si tělo dvounohého robota, který možná způsobil živému člověku těžkou újmu na zdraví.

Se založenýma rukama těká Newellová pohledem mezi robotem, obrazovkou a mnou a čeká, až zvolám „Aha!“ a jako detektiv z románu Agathy Christie vydedukuju, k čemuže to došlo.

Mě ovšem nenapadá, co jiného říct než: „Jo, tohle je doopravdy robot.“

Trochu si vyčítám, že jsem tu práci vzal. Obvykle se po mně chce, abych prověřil potíže s potenciální kontaminací laboratoře nebo pomohl začínajícím firmám zpřesnit metody popisu dat a trénování modelů při budování neuronových sítí. Sem tam se mi ozvou i z některé zpravodajské služby.

Dřív jsem si víc vybíral, jakou nabídku vezmu, ale jelikož mi už táhne na čtyřicet a žiju převážně z milodarů své přítelkyně a jejího platu státní zaměstnankyně, rozhodl jsem se říkat ano, pokud nabídnou slušné peníze a daná práce není úplně absurdní.

K tomu, že moje hrdost musí v koutě mlčet, jsem dospěl, když jsme s Jessicou seděli v nóbl steakové restauraci v Georgetownu a mně došlo, že nemůžu účet zatáhnout z kreditky. Všechno, co jsem měl, jsem totiž dal poslední ženě, kterou jsem miloval, jakmile jsem pochopil, že nám to nevyjde, a pro tu další už mi nic nezbylo. Žádná z nich po mně nikdy nic nechtěla, o to víc mě tíží pocit viny.

„Tak co vy na to?“ zeptá se Newellová.

Zbytek nejvyššího vedení AtlantaRobotics stojí v dílně opodál a pozoruje mě. Vzhledem k obavám o kolegu, o vlastní výtvor i o budoucnost firmy to musí být nervydrásající zážitek.

Nemám ponětí, co jim říct, a tak zvolím druhou nejlepší možnost, jak působit chytře – položím otázku. „Můžete mi ještě jednou přiblížit, co všechno mu2 umí a jaký typ dat se zaznamenává?“

Slovo si vezme jakási mladá inženýrka. Na jmenovce má napsáno „Tilly Goodswainová“.

„Mu2 umí přijímat základní slovní pokyny, orientovat se v různých prostředích a plnit úkoly. Zaznamenáváme veškeré vizuální i pohybové údaje. Jenže jeho data jsou vymazaná,“ vysvětluje.

Takže i podezřelý utrpěl ztrátu paměti. Což je podezřele příhodné a zároveň jde o důvod, proč si mě Newellová vyžádala. Z pohledu úřadu pro bezpečnost šlo o nešťastnou náhodu. Ona se však obává, že tomu tak nebylo.

„Magnetický disk, nebo SSD?“ zajímám se. Magnetický disk lze vymazat silným elektromagnetem. SSD disk se maže mnohem hůř.

„Kvůli otřesům používáme SSD,“ odpoví Goodswainová.

To jsem si mohl domyslet. „Mohl bych se podívat, kde k tomu došlo?“

Newellová ukáže na pracoviště u laboratorního stolu v rohu vymezené žlutou páskou a velkou cedulí s nápisem Místo úrazu: NEVSTUPOVAT.

Jdu si tu část obhlédnout zblízka. Stojí tam kancelářská židle před počítačem obklopeným lejstry, ozubenými kolečky, zapalovačem, součástkami a nářadím.

„Čemu se Zhao věnoval?“ zeptám se Newellové, která na ono místo zamířila za mnou.

„Do noci pracoval na jednom vizuálním systému.“

Hmm, práce do noci, hlavní příčina záhadných kancelářských vražd v detektivkách.

Newellová ukáže na židli. „Náš hlídač ho našel na zemi vedle židle. Podle doktora to prý vypadá, jako by ho někdo zezadu praštil.“

„A kde byl mu2?“

„Stál vedle těla.“

Jak jinak. „A co zdejší bezpečnostní systém?“

„Uvnitř budovy nikoho nesledujeme. V objektu byl jenom Zhao a ten hlídač. A v době, kdy se to stalo, zachytila hlídače kamera ve vstupní hale,“ vysvětluje.

„Nemohl se v budově někdo skrývat?“

„Kamery máme ve vstupní hale a u nákladiště. Kontrolovali jsme, kdo do budovy vstoupil a kdo z ní odešel.“

„A co támhleto?“ ukážu ke dveřím na konci místnosti.

„To je požární východ. Je napojený na alarm,“ odvětí šéf ostrahy Winston McCauley.

Přistoupím ke dveřím. V horní části futra je magnetický senzor, který se spustí, když se otevřou. Vedle stojí vysoká nástrojová skříň, jejíž boky jsou poseté fotkami a magnetkami.

Podívám se na lidi vzadu v místnosti. Vedoucí projektu Michael Landrow se opírá o zeď a zdá se trochu nesvůj. Zatím nic neřekl.

Zamířím k Zhaovu pracovnímu stolu a prohlížím si nářadí a součástky. Zvednu zapalovač a škrtnu. Když se rozhoří plamínek, chvíli ho pozoruju. „Byl Zhao kuřák?“ podívám se na Landrowa.

Těká očima ze strany na stranu a čeká, jestli se odpovědi neujme někdo jiný. To se však nestane. „Mmm, jo. Snažil se přestat.“

„Zajímavé.“ Vrátím se k nouzovému východu.

Ve výši pasu je ke skříni na nářadí přicvaknutá kovová hračka robůtka. Odtrhnu ji a přiložím k magnetickému senzoru na dveřích. Když zatlačím na madlo, otevřou se na štěrkovanou střechu.

Do ohlušujícího ticha se zeptám: „Ten alarm je tichý?“

Newellová se podívá na McCauleyho. „Ty jsi o tom věděl?“

„Tohle se dělat nemá,“ brání se on.

„Nemá se dělat spousta věcí,“ podotknu.

Za dveřmi stojí plechovka od kávy plná vajglů a vedle leží velká tvárnice. Zvednu plechovku a ukážu její obsah přítomným. „Ale realita je jiná.“

„Na střechu se nedá dostat po schodech,“ odsekne Landrow. Uvědomuje si, že by bylo absurdní, aby o tom jako vedoucí projektu nevěděl, přesto se neozval.

Popojdu k okraji střechy v zadní části budovy. Sotva metr pod ní se nachází střecha skladovací komory. Hned vedle stojí kontejner.

„Dáme si závod, kdo bude dřív v hale?“ zeptám se Landrowa, aby si uvědomil, jak snadno by se touhle cestou dalo dostat do přízemí.

Zavrtí hlavou. „Kladl jsem jim na srdce, že na střechu nesmějí,“ vysvětluje nepřesvědčivě.

Newellová na něj jenom kouká, evidentně by mu nejradši ukousla hlavu.

Zvednu ruce. „Takové věci jsou běžnější, než si možná myslíte.“ Otočím se k McCauleymu. „Pracujete s inženýry a vědci, kteří se živí hledáním slabin. Myslíte, že je zastaví nějaká cedule?“

McCauley celý zrudne, ale má dost rozumu, aby mlčel.

Goodswainová se rozhlédne po všech okolo. „Nějak to nechápu… Chcete snad říct, že to provedl někdo z nás? Myslela jsem, že ta fraktura odpovídá ruce mu2, ne?“

„Jenom poukazuju na to, že vaše zabezpečení není až tak bezpečné. A pokud jde o totožnost pachatele, rád bych si mu2 ještě jednou prohlédl.“

Kapitola druhá

Tři zákony robotiky

„Co byste rád viděl?“ zeptá se doktor Radu, skloněný v umaštěném laboratorním plášti nad mu2. „Chcete omrknout GPU? Systém zpětnovazebního učení?“

Nedokážu říct, jestli mě schválně zahlcuje hantýrkou, anebo mluví upřímně. Každopádně vím celkem jistě, že to, co potřebuju zjistit, neobjevím schované v softwaru ani přilepené k povrchu jako vstupenku z dostihů na podrážce boty.

„Když mu2 našli, měl baterii pořád nabitou, ale paměť vymazanou, je to tak?“ otážu se.

„Ano,“ odpoví Radu.

Ukážu na skříň s počítačovými servery v koutě. „Je mu2 plně autonomní, anebo se někam připojuje?“

Místo doktora odpoví Iris Newellová. „Na serverech uchováváme tréninková data a stahujeme je do strojů. Jejich zkušenosti s prostředím pak nahráváme zpátky do našeho cloudu a následně je zapracováváme do tréninku modelu. Většina tréninku probíhá virtuálně. Data z reálného světa obvykle využíváme k testování.“

Slovem virtuálně chce říct, že mají k dispozici počítačový klastr, na němž běží simulace milionů virtuálních mu2 plnících všemožné úkoly, jako ve videohře. Právě tak se robot naučil chodit a zvedat předměty, jako jsou plechovky od koly, aniž by je rozdrtil.

Potíž virtuálního tréninku spočívá v tom, že má svoje meze. Nakonec všechno musíte otestovat v ne zrovna dokonalém reálném světě a zjistit, zda má vůbec celá teorie nějakou hodnotu.

„A učil se někdy mu2… ubližovat lidem?“ zeptám se.

„V žádném případě!“ vyhrkne Radu. „V systému máme zabudovanou prevenci jakékoli újmy.“

To je sice všechno teoreticky hezké, jenže jednoduchý systém může i jednoduše chybovat. Robot naprogramovaný podle skutečných nebo i fiktivních pravidel, jako jsou tři zákony robotiky Isaaca Asimova, se jimi může řídit, jen pokud jim rozumí. Jestliže dáte robotu nebo člověku pokyn, aby stiskl vypínač, nemůže vědět, jestli rozsvítí světlo, nebo elektrickým proudem zabije osobu ve vedlejší místnosti.

Robot, který roku 1979 zabil Roberta Williamse, ho zabít nechtěl. Nechtěl vůbec nic. Byl to jenom obyčejný stroj, který se řídil jednoduchým postupem.

Mu2 je sice milionkrát vyspělejší, ale pořád je to robot s úkolem zvedat a přemisťovat věci, nikoli obecná umělá inteligence schopná přemítat nad životem a smrtí nebo takzvaným tramvajovým dilematem. To, jestli má mu2 na svědomí, že Zhao leží v nemocnici, nemá pro morálku vyspělých umělých inteligencí o nic větší význam než rakety V2 dopadající na Londýn.

Ačkoli Radu tvrdil, že mu2 nedokáže nikomu ublížit, Newellová mlčela.

„Zkoumáte i jiné využití mu2?“ zeptám se jí.

„Nové možnosti hledáme neustále,“ odpoví.

„Co třeba využití k vojenským účelům nebo k pacifikaci davu?“

Všichni se na ni podívají. Zjevně se jedná o ožehavé téma. Na využívání umělé inteligence pro vojenské účely jsou technologičtí pracovníci nesmírně hákliví, dokonce až tak, že někteří technologičtí giganti oficiálně oznámili, že se takovým výzkumem nebudou zabývat, aby zabránili interní vzpouře zaměstnanců.

„Žádný druh uplatnění nevylučujeme,“ zní její odpověď.

Beru to tedy jako ano. Soudě podle reakce jejích zaměstnanců je to pro ně velká novinka.

„Co to povídáš, Iris?“ diví se Radu.

„Už jsme to spolu probírali.“

Radu znechuceně zakroutí hlavou a pak se otočí ke mně. „Co vám mám ještě ukázat?“

„Můžete ho rozebrat?“

Zavrtí hlavou a otře si ruce do pláště. „To by trvalo několik dní.“

Na tom jeho plášti je něco zvláštního. Na věšáku v koutě jich visí dalších šest. Všechny ostatní jsou čisté a běloskvoucí.

„Mohl byste mu odmontovat ruce?“ zeptám se.

„To by mohlo trvat několik hodin,“ odpoví.

„Stačí povolit rychloupínací šroub,“ ozve se Goodswainová.

„Ale ten je připojený k ramenním servopohonům,“ namítne Radu.

„Tak já to udělám.“ Goodswainová si ze stolu vezme gumové rukavice a natáhne si je. Všimnu si, že Radu má dlaně holé.

Goodswainová otevře hrudní dutinu a inbusem povolí tři šrouby. Za necelou minutu uvolní levou ruku a vzápětí i pravou. Obě položí na pracovní stůl.

Taky si navléknu rukavice a uchopím pravou paži, opačnou než tu, která údajně uhodila Zhaa. Je lehčí, než jsem čekal. Dá se chytit za rameno a snadno zvednout. Je těžká, ale ne nijak zvlášť.

I s rukou mu2 se vrátím k Zhaovu pracovnímu stolu. Zvednu ji a švihnu do míst, kde by měl normálně hlavu.

„Zajímavé.“ Opřu si paži o rameno jako baseballovou pálku a otočím se k Newellové a jejímu týmu. „Myslím, že je načase přivolat atlantskou policii.“

„To snad nemyslíte vážně,“ opáčí Radu a natáhne se po druhé robotické ruce.

„Nesahejte na ni. Už takhle jste toho robota nepokrytě kontaminoval otisky svých prstů. Není třeba přidávat ještě další.“

„Nechápu, co se tu snažíte naznačovat,“ zvedne na svou obranu dlaně.

Popravdě se nesnažím naznačovat nic. Jistě, Radu působí dost podezřele, ale i já už zažil situace, kdy na mě všichni ukazovali prstem, v jaké je nyní on.

Landrow působí podezřele, jelikož nechtěl, aby se Newellová dozvěděla, že svým inženýrům povolil kuřácké přestávky na střeše. McCauley zase působí podezřele, protože nevěděl o zásadní chybě v zabezpečení budovy.

Goodswainová podezřele nepůsobí, protože se chová nesmírně vstřícně… což je mi krajně podezřelé.

Všichni tady mají za ušima. Někteří jsou chytří v jedné oblasti, jiní hned v několika. Goodswainová mi připadá všestranně inteligentní. Dost na to, aby věděla, jak by se jevil provinilec a jak by se choval nevinný.

To ještě neznamená, že je doopravdy podezřelá… akorát to podezřele působí.

Když mě sem Newellová zvala, spekulovalo se o průmyslové špionáži, o tom, že se robot nakazil virem, i o všemožných dalších paranoidních nápadech, které se pojí se start-upem v oboru pokročilé robotiky.

„Takže podle vás to mu2 neudělal?“ zeptá se Newellová.

Evidentně v duchu počítá, jaký dopad by mělo na hodnotu její firmy, kdyby zaměstnance poslal do kómatu kolega roborukou, oproti scénáři, kdy výzkumníka málem zavraždil přímo jeden ze zdejších robotů. A směr, kterým vše spěje, se jí zamlouvá.

„Podle mého bychom k celé věci měli přistupovat jako k vyšetřování pokusu o vraždu a uvědomit si, že stojíme na místě činu. Jestli někdo něco ví, ať to řekne teď hned, než začne jít do tuhého,“ zdůrazním přítomným.

Popravdě jestli nejsou hloupí, je teď spíš namístě mlčet a najmout si právníka. Ale to jim neříkám, protože chci, aby se našel viník nebo viníci.

Ve skutečném životě to bohužel nechodí jako ve společenské hře, kdy detektiv vyloží fakta a vrah se přizná, že –

„Byl to její nápad,“ vyhrkne Landrow a ukáže na Goodswainovou.

„Ty hajzle. Byl to Zhaův nápad,“ okřikne ho ona. „A kdybys nebyl taková bábovka, mohls ho jednoduše omráčit, místo abys povolil sevření a rozbil mu lebku!“

Opravuju: tihle zjevně nevědí, že to ve skutečném životě nechodí jako ve společenské hře. Mlčím a nechávám je vymluvit.

Goodswainová vysvětluje Newellové: „Říkali jsme vám, že nechceme, aby se využíval jako vraždící robot.“

„Takže jste se rozhodli nafingovat, že dokáže vraždit?“ snaží se Newellová vstřebat, čeho byla právě svědkem.

„Chtěli jsme, aby správní rada dostala strach,“ vmísí se do hovoru Landrow. „Zhao se přihlásil dobrovolně. Nabídl se, že to odskáče za ostatní. Jenže… Došlo k neštěstí.“

Newellová se otočí ke mně. „Co teď?“

„Je to příhodná báchorka. Dokud se Zhao neprobere, nezjistíme, jestli je pravdivá, nebo smyšlená. V každém případě se musíte obrátit na policii.“

„Byla to nešťastná náhoda,“ zdůrazní Goodswainová. „Nemusíme dělat z komára velblouda.“ Ukáže na mě. „Proč vůbec posloucháte zrovna tohohle člověka? Všichni přece vědí, že mu šplouchá na maják.“

Tak tohle zabolelo.

„Nabídli vám práci u jiné firmy, nebo se chystáte založit vlastní startup?“ zeptám se jí.

„Nejste od policie. Na tohle vám nemusím odpovídat,“ opáčí Goodswainová.

„V pohodě. Akorát to připíšu na seznam otázek, který předám vyšetřovatelům, až začnou zjišťovat skutečný motiv.“

Její obhajobě, že odmítali vraždící roboty, nevěřím ani za mák. Má něco za lubem. Nevím, jestli do toho byli plně zasvěcení i Landrow se Zhaem, ale Goodswainová mi přijde všemi mastmi mazaná.

Postrádá pouze zkušenosti. Pouhá inteligence nestačí k tomu, aby vám prošel zločin… Člověk se v něm musí neustále zdokonalovat.

Newellová vytáhne telefon a zadívá se na něj. Zřejmě přemýšlí, jestli zavolat firemnímu právníkovi, nebo na policii.

Rozhodnu se tamodtud odejít, než se situace ještě víc vyhrotí. Udělám to, co mi jde nejlíp: vytvořit chaos a pak se vytratit do noci.

Možná vlastně ani chaos nevytvářím – akorát poukazuju na věci, které se všichni ostatní usilovně snaží přehlížet.

kapitola třetí

Poradce

Když o vašem životě vznikne hned několik laciných knížek a mizerný televizní film, začne si na vás svět vytvářet názor, který sice není zcela přesný, ale představuje něco jako váš odraz v pokřiveném zrcadle. A když je vaše jméno ještě spojené s dopadením několika z nejvýkonnějších sériových vrahů, narážíte na spoustu podivínů. Většinou neškodných, občas děsivých.

A pak tu jsou vyznavači konspiračních teorií…

Jedním z mých nejoblíbenějších příkladů je taxikář, který zcela náhodně vytáhl téma medvědího zabijáka, jež se přednedávnem celkem korektně řešilo ve veřejnoprávním rozhlase. Měl jsem na tu kauzu jiný názor, jelikož jsem ho dopadl právě já.

Ten šofér, nakrátko ostříhaný mladík, navoněný tak, že by to vystačilo na víkendový opušťák celému praporu mariňáků, mi netuše, kdo jsem, líčil, že podle něj je ve skutečnosti medvědím zabijákem doktor Theo Cray… čili já. A k tomu mi podrobně přiblížil teorii populární na YouTube, že jsem i pachatelem několika dalších sériových vražd.

Na konci jízdy jsem mu poděkoval a z krutého smyslu pro humor mu dal svou vizitku. Výraz jeho obličeje ve zpětném zrcátku mě náramně pobavil. Nejspíš si cvrknul do trenek. (Ještě že byl tak napajcovaný tou kolínskou.)

Kdyby mě při něčem takovém přistihla Jessica, pěkně bych si to od ní slíznul. Osobně se s opravdovými psychopaty setkala víckrát než já, což dokládá i několik bodných a střelných ran, které si z toho odnesla.

Když dorazím do hotelu, bliká na telefonu vzkaz a při pomyšlení, že mě sem někdo vystopoval, se mi až sevře žaludek.

Zvednu sluchátko a přehraju si zprávu v naději, že mi jenom pokojová služba sděluje, že donese další ručníky.

„Haló, doktore Crayi? Tady Philip Martinez. Posílal jsem vám e-mail, vlastně hned několik. Nerad vás znova obtěžuju, ale jde o naléhavou záležitost. Můj klient si vyžádal vaše služby a času není nazbyt.“

Ten chlap na mě působí jako právník, z čehož nejsem zrovna nadšený. Od právníků se snažím držet co nejdál.

„Jen mi dejte vědět, kolik činí váš konzultační honorář, a já vám peníze převedu.“

Hm, tohle zní celkem důvěryhodně, nebo aspoň seriózně. Vytáhnu notebook, na poslední zprávu mu odpovím svými platebními údaji a pak se jdu osprchovat. Až dosud jsem ho ignoroval, protože jeho maily působily, jako kdyby je psal paranoik, který se bojí cokoli třeba jen naznačit.

Když ze sprchy vylezu, mám už na mobilu oznámení, že mi právě přišlo pět tisíc dolarů – smyšlená cena, kterou jsem si řekl za telefonickou konzultaci. K tomu dorazil taky e-mail s dotazem, jestli mu můžu co nejdřív zavolat.

Fajn, tak ať už to mám z krku. Řeknu mu, že po jeho synovi narkomanovi pátrat nemůžu, případně mu vysvětlím, proč jen těžko někdo někdy zjistí, kdo zabil jeho dávno zmizelou příbuznou či koho. Pak mu peníze vrátím a život poběží dál.

„Tady Theo Cray,“ řeknu, když to zvedne.

„Doktor Cray? Mockrát děkuju, že jste se ozval. Vím, že jste hodně vytížený.“

Popravdě zrovna nic v pácu nemám, ale jen ať si myslí opak. „Co si přejete?“

„Můj klient si vyžádal vaše služby.“

„Dobře, máte je mít.“

„Ne, pane doktore, potřebujeme vás osobně. Tohle se nedá řešit po telefonu,“ vysvětluje.

Ach jo. „A to proč?“

„Ani to vám nemůžu vykládat. Mohu vám sdělit pouze tolik, že bychom vás ještě s několika dalšími lidmi potřebovali na několik dní jako poradce.“

„S kým ještě?“

„To vám taky nemůžu říct. Omlouvám se, ale ujišťuju vás, že nakonec všechno pochopíte.“

Působí to dost podezřele. „Jak můžu vědět, že nejde o něco nelegálního nebo že třeba nemíníte předávat technologie cizí mocnosti?“

„Nic takového, doktore Crayi.“

Je tu ještě jedna děsivá možnost. „Má jít o poradenství v nějaké trestní věci?“

Občas mě žádají, abych posloužil jako odborný svědek obhajoby u lidí, kteří se očividně něčím provinili. Udělal bych cokoli, abych nemusel do soudní síně, tudíž v takových případech říkám jasné ne.

„S tím tohle nemá nic společného,“ ujišťuje mě.

„Jste z firmy, která něco buduje?“ vyzvídám.

„Ne. Můžu prozradit jen tolik, že jde o seriózní vědecký výzkum, který vás bezpochyby bude zajímat, nestojíme ovšem o pozornost veřejnosti.“

Hmm, probudil ve mně zvědavost. „A kdy mě budete potřebovat?“

„Potřebuju, abyste sedl na nejbližší možné letadlo. Kromě té zálohy, co jsem vám poslal, vám budeme platit i denní sazbu.“

„O kolik dní že se má jednat?“ ptám se.

„Asi tak o týden. Možná víc.“

„A kam to poletím?“

„To vám můžu prozradit, až když svolíte k účasti, doktore Crayi. Takové jsou podmínky.“

Musím si promluvit s někým chytřejším, než jsem já. „Ještě se vám ozvu.“

„Dobře, ale pospěšte si prosím.“

Zavěsím a brnknu Jessice.

„Jak je v Atlantě?“ zeptá se.

„Je plná duchů.“ Když jsem tu byl naposled, pátral jsem po vrahovi dětí. „Potřebuju něco rychle probrat… máš chvilku?“

„Jo, akorát s baterkou v ruce obcházím lesem a hledám ducha zvaného Stromový přízrak, který možná unesl dvě holky.“

„Aha, bezva… počkej, cože?“

Jessičin sarkasmus je ostrý jako břitva. Jsme spolu už rok a já pořád nepoznám, kdy to myslí vážně a kdy si dělá srandu. Občas mám dojem, že to neví ani ona.

„To je na dlouhé lokte. Vylíčím ti to jindy. Pochybuju, že se ukáže. Tak o co kráčí?“

„Nabídli mi slušný balík za to, abych odletěl na tajemné místo za nějakým neznámým pracháčem a udělal něco, co mi nechtějí říct.“

„Jde o porno?“ odvětí.

„To jsem se zapomněl zeptat.“

„Vždycky se radši ptej. Jednou mi v Japonsku předložili smlouvu a já myslela, že se jedná o televizní soutěž. Jenže to nebyla smlouva na soutěž. Naštěstí mi tlumočník vysvětlil, která bije.“

Ještě než Jessica začala sloužit v Miami u policie a než nastoupila k FBI, vystupovala v dospívání jako nadaná salonní kouzelnice a objížděla se svým tátou a dědou štace po celém světě coby členka slavné rodiny Blackstarových. Už do svých třinácti toho zažila víc než já za celý život.

„Porno to určitě nebude. Prý je to něco s vědou. Vědecký výzkum.“

„Aha. Mně tehdy pro změnu říkali, že půjde o umění. Neměl ten chlápek, co ti to nabízel, tetování jakuzy?“

„Řešili jsme to po telefonu. Za konzultaci mi předem zaplatili pět tisíc.“

„A nefuněl u toho?“

„Ééé… cože? Ne, nejde o porno. Nejspíš chce nějaký zbohatlík vysvětlit, v čem je evoluce omyl, anebo potřebuje, abych mu potvrdil jeho velkolepou ucelenou teorii bůhvíčeho.“

„To vypadá na snadný výdělek.“

„A vzala bys to?“

„Ne, ale ty bys měl.“

Nevím, jestli tím Jessica naráží na mou finanční situaci, anebo jí to připadá jako šance, abych si trochu rozšířil obzory. Než jsme se poznali, padl jsem takříkajíc na samé dno a ještě pořád se znovu učím zvládat život, vesmír a vůbec.

„Dobře. Jestli jde o úchylku nějakého bohatého podivína anebo mě třeba bude chtít lovit ve svojí rezervaci, tak si ode mě něco vyslechneš.“

„To těžko, pokud skončíš jako trofej na zdi,“ opáčí.

Tohle byl zřejmě vtip.

kapitola čtvrtá

U komise

Když jsem se uvolil skočit na příští letadlo do Nového Mexika, zjistil jsem, že Philip Martinez vynechal jeden drobný detail – prý musím absolvovat jakousi prověrku, než postoupím k dalšímu kroku, ať už to má být cokoli. Momentálně sedím v zasedačce hotelu Marriott v Santa Fe naproti svým tazatelům.

Martinez mi nic neřekl, jelikož se zřejmě bál, že bych mohl couvnout. Když vidím, jak vážně se tváří muž a žena sedící po jeho boku, vracejí se mi vzpomínky na někdejší obhajobu dizertační práce a v duchu si přeju, aby moje křeslo bylo katapultovací – nebo ještě lépe to jejich.

Když jsem tehdy prezentoval svůj doktorský výzkum o využití strojového učení k predikci růstu enterotoxigenních bakterií Escherichia coli v Petriho miskách, věděl jsem, že mám v místnosti minimálně jednoho skeptika. Mohl jsem s tím počítat a nachystat si odpovědi na všechny možné námitky, jaké jsem si uměl představit. Bioinformatika byla coby věda teprve v plenkách a řada profesorů, s nimiž jsem se tehdy setkával, ustrnula v myšlení na zastaralých metodách, místo aby se zaměřovala na dnešní možnosti umělé inteligence, jako je hluboké učení.

Tady na základě otázek, které dostávám, nějak nevím, jestli je skeptikem Claire Chambersová, anebo Ronald Urbina. Připadá mi, že ani jeden mě nechová zrovna v největší úctě.

„Doktore Crayi, mohl byste nám vysvětlit, jak to, že vám odebrali národní bezpečnostní prověrku?“ jde mi Chambersová bez okolků po krku, takže se v mých očích stane hlavní kandidátkou na úlohu vrchního skeptika.

Jde o zavádějící otázku, ale přesně takovou bych si položil, kdybych seděl na opačné straně stolu a chtěl bych se sám sobě dostat na kobylku.

„Nikdo mi bezpečnostní prověrku neodebral. Jednoduše vypršela a já se ji rozhodl neprodloužit.“ To je víceméně pravda.

„Souviselo to s tím, že ministerstvo obrany odebralo vaší laboratoři financování?“ vyzvídá Chambersová.

„Měli jsme rozdílné názory. Připadalo mi, že se náš výzkum nevyužívá… jak by měl.“ Tohle je pro mě stále choulostivé téma. Úzce jsem spolupracoval s představiteli ministerstva obrany, kteří mi hodili záchranné lano, když se moje akademická kariéra znenadání zadrhla.

S ministerstvem obrany však bývá ta potíž, že zatímco jeden člověk má dobré úmysly a chce pomocí vašich metod docílit toho, aby bylo na světě bezpečněji, jiný má odlišné představy a žádá po vás takové věci, jako je výroba biomarkerů ke sledování dětí potenciálních teroristů. Neměl jsem důvěru v to, že lidi, kteří tyhle požadavky vznášejí, podléhají řádnému dohledu, a rozhodl jsem se z toho zcela vyvázat.

Právě kvůli tomu a taky kvůli skutečnosti, že se mě jeden ze zaměstnanců laboratoře pokusil zabít patogenem, jsem usoudil, že moje manažerské schopnosti nejsou úplně na úrovni.

Dřív jsem si myslel, že podobné rány osudu už zkrátka patří k mojí povaze introvertního samotáře, jenže pak jsem viděl, jak Jessica, stejná introvertka a samotářka, řídí při nácviku v terénu třídu kadetů FBI jako skutečný zásahový tým, a došlo mi, že to tak není. Jessica je vůdkyně. Já dokázal skupinku studentů na pár hodin zaujmout, ona si je dokázala získat tak, že za ní vyšli ze dveří a pokusili se zachránit svět.

„Jak byste definoval svou odbornost?“ zeptá se Urbina.

„Jsem bioinformatik. Zabývám se využitím počítačového modelování k pochopení toho, jak fungují biologické systémy.“

„Spíš zabýval,“ zdůrazní Chambersová minulý čas.

„Zabývám,“ namítnu. „Stále se tomuhle oboru aktivně věnuju.“

„Můžete nás odkázat na nějaké výzkumné práce, které jste v poslední době publikoval?“ zní její otázka.

„No... hotového jsem neodevzdal nic. Stále pracuju na detailech.“ Spíš by se to dalo nazvat prokrastinací. Myslím, že pracuju poměrně neotřele s hlubokými neuronovými sítěmi, nevím ale, jak budou tyhle postupy přijaty – nebo spíš jak budu přijat já.

„Můžete nám popsat, čemu konkrétně se věnujete?“ zajímá se Urbina.

„Jistě. Jde o počítačový model, který se snaží předpovědět, co chybí v určitém ekosystému. Řekněme, že uděláte průzkum a najdete stovku různých živočišných druhů, která zhruba odpovídá jinému ekosystému, vezměme třeba džungli v Belize a džungli v Kongu, a všimnete si, že v Belize je druh mravence, který hloubí chodbičky a provzdušňuje půdu, ovšem v Kongu žádný takový mravenec není, a přesto jsou kvalita půdy i tempo růstu podobné. Model na to upozorní a navrhne, na co se dál zaměřit. Neplní tutéž funkci nějaký termit? Nemá půda nějakou chemickou vlastnost, která zůstala nepovšimnutá? Anebo došlo přednedávnem k vyhynutí nějakého druhu a celému ekosystému hrozí kolaps?“

Podle toho, jak Urbina souhlasně přikyvuje, mám dojem, že mi tohle vysvětlení trochu pomohlo zachránit si tvář. Radši už ale nedodám, že jsem celý tenhle model založil na svém výzkumu sledování sériových vrahů skrze údaje o zranitelných sexuálních pracovnicích.

Řádí u koridoru dálnice I-95 vrah? Mění se v daném regionu lokality instagramových příspěvků prostitutek, když se přestanou cítit bezpečně? Všechno jsou to mlhavá data, ale když se přidá dostatek souvisejících informací, objeví se občas signál.

Zatím si před tímhle tribunálem připadám spíš jako u grantové komise než při pohovoru kvůli práci na bůhvíjakém supertajném projektu, na který mě chtějí najmout.

„Řekl byste, že by váš výzkum našel uplatnění i mimo biologii?“ otáže se Chambersová.

„V úzkém slova smyslu ano. Neustále si musím připomínat, že erudice v jednom oboru ze mě automaticky nedělá odborníka na všechny související. A tutéž kázeň se snažím vnášet do všeho ostatního.“

„Kéž by víc odborníků uvažovalo jako vy,“ odpoví Urbina. „Jak přistupujete k neobvyklým tvrzením?“

„K neobvyklým? Jak to myslíte?“

„Někteří lidi si myslí, že věda neumí vysvětlit nebo pochopit celou řadu jevů. Dokáže podle vás věda vysvětlit všechno?“

„Ano,“ já na to.

„Ano? Takhle je to prosté?“ nakloní se ke mně Chambersová.

„Ovšem. Věda je naše snaha porozumět zákonitostem vesmíru. Nic víc. Ani nic míň. Buďto se vesmír řídí zákonitostmi, anebo ne. Pokud žádné zákonitosti neexistují, pak nic nedává smysl.“ Tohle byla moje oblíbená hláška v dobách, kdy jsem učil prváky na vysoké.

„A věda těm zákonitostem rozumí? Fyzika tedy pouze rozhoduje o detailech? Lidský mozek je shlukem buněk, a tím to hasne?“ ptá se dál Urbina.

Neunikne mi, že se situace změnila. Urbina byl prve tím přátelštějším z tazatelů, teď přechází do útoku.

„Nic takového jsem z patřičné úcty neřekl. Relativita se může mýlit, případně to může být jenom hrubý odhad. Evoluce může mít nějaké jiné bizarní vysvětlení, které přesahuje moje rozumové schopnosti. My totiž nepozorujeme zákonitosti vesmíru jako takové... akorát si na základě nejlepších důkazů myslíme, že je pozorujeme.

Věda není kniha plná vysvětlení. Je to proces. Proces, který stále zdokonalujeme a zpřesňujeme. I přes řadu nezdarů a slepých uliček nikdy nikdo se vší vážností neřekl, že problém vědy představuje její nárok na větší přesnost a hlubší pochopení.“

Nato svou improvizovanou přednášku utnu, protože podobné řeči už bezpochyby slyšeli. Jádrem toho, na co narážejí, je věda versus vědeckost. To první je proces, to druhé snaha stavět objevy tohoto procesu i lidi, kteří je učinili, na piedestal, jemuž nelze nic vytknout.

„Co si myslíte o jevech, jako je UAP, které jsou poměrně dobře zdokumentované?“ zajímá se Urbina.

„Neidentifikované vzdušné jevy?“ odpovím s odkazem na záběry podivných letících objektů zachycených vojenskými protiletadlovými systémy.

„Přesně tak.“

„Nechápu, proč se jim už neříká UFO.“

„UFO je zprofanované a předpokládá, že jde o nějaký typ letounu,“ vysvětluje Urbina.

„UAP je stejně zprofanované a předpokládá, že jde o vzdušný úkaz, a ne o chování pozorovacího zařízení, kterému nerozumíme. Nezřídka se tyhle jevy nakonec vysvětlí jako rozostření na infračervených senzorech, jindy jako balóny vypouštěné z ponorek anebo třeba jako spojení různých úkazů do jedné události.“ Pokrčím rameny. „Nevím, čemu věřit, ale chovám pramalou důvěru v lidi, kteří je aktivně propagují, a ne o moc větší v úřady, které je vyšetřují.“

„I část nejerudovanějších odborníků z celého světa je považuje za seriózní jevy,“ namítne Urbina.

„Odborníků na co? Je snad pilot, který něco spatří na displeji, povolanější vysvětlovat, co ukazuje senzor, než inženýr z Raytheonu, který ten systém sestrojil? Je člověk, který zapsal svědeckou výpověď, větším odborníkem než školený kriminalista, který chápe, jak se můžou výroky v průběhu času měnit a upravovat? To teda nevím.“

„Takže si myslíte, že je to všechno hloupost?“

„Nevím, co si myslet. Kdybych to bral stejně vážně jako tihle rádoby experti, tak bych tady neseděl a nemluvil o tom, byl bych v terénu a snažil se najít odpověď na největší záhadu naší doby. Místo abych tweetoval, že by se tím měl zabývat někdo jiný. Asi jako když se člověk přesvědčený, že je země placatá, nenamáhá rozjet do Antarktidy, aby zjistil, jestli je svět doopravdy placka. Nejde takovým lidem spíš o tu představu, než aby je zajímalo, jak je to doopravdy?“

Mám takový dojem, že Urbinu jsem si těmihle slovy na svou stranu nezískal a že právě on je tady skutečným skeptikem.

„Řekl byste tedy, že vám existence mimozemšťanů připadá absurdní?“ zeptá se Chambersová.

„Mimozemšťanů? Řekl bych, že je nevyhnutelná. K pravděpodobnosti inteligentního života se sice nemůžu zasvěceně vyjadřovat, ale nevybočuje to z rámce věcí, které považuju za možné. Vesmír je velký a starý. Proč ne?“

„Ale že by nás někdy navštívili, to si nemyslíte, že?“ zeptá se Urbina.

„Myslím, že o návštěvách nemáme žádné důkazy, ovšem stejně tak by nekontaktovaný kmen z Bengálského zálivu neměl sebemenší důkazy o tom, že ho odněkud shůry fotografuje družice, natož že mu každých pár týdnů prosviští čtyři sta kilometrů nad hlavou vesmírná stanice plná lidí.“

„Devadesát minut,“ opáčí Urbina.

„Cože?“

„Mezinárodní vesmírná stanice obkrouží Zemi každých devadesát minut.“

„Pravda, ale nad stejným místem přeletí pouze jednou za šest týdnů. Rotuje kolem Země stejně jako my kolem své osy.“

Tím, že jsem opravil jeho opravu, jsem asi žádné plusové body nezískal. Prostě jsem zase musel dát najevo, že jsem v místnosti nejchytřejší, že jo?

Úplně vidím, jak by Jessica kroutila hlavou. Už sice ostatní neopravuju tolik jako dřív, ale jsem v tom pořád tak děsný, že zlepšení většina lidí nejspíš ani nepostřehne.

Slovo si vezme Chambersová. „Takže podle vás je možné, že nás navštívili mimozemšťani?“

„Možné to je. Jistě. Třeba život na Zemi zasely mimozemské horniny. Část virových fragmentů v naší DNA mohla mít původ v životě mimo naši sluneční soustavu. Třeba se teď na nás snáší z kosmu.“

„Takže v kostce řečeno i přes svou skepsi k UAP a dalším jevům přisuzujete možnosti mimozemské inteligence vysokou pravděpodobnost?“

„Neříkal bych, že je nízká, střední nebo vysoká, ale že rozhodně stojí za prozkoumání.“

Chambersová se podívá na Martineze a ten přikývne. Urbina neurčitě mávne rukou, jako by říkal „budiž“.

„Děkuju vám, doktore Crayi,“ prohlásí Martinez. „Mohl byste počkat venku, než se poradíme?“

„Ovšem. Měl bych jen jednu otázečku: Vy vyšetřujete UAP? O to tady jde?“ Představím si houf šíleně prachatých zazobanců, co se scházejí, aby si prohlíželi rozmazané záběry a koukali na videa s unesenými lidmi, kteří vykládají, jak je někdo zkoumal.

„Ne, pane doktore. Tím jsme si jen chtěli ověřit vaši nepředpojatost,“ odpoví. „Za chvíli se od nás dozvíte rozhodnutí.“

Nepředpojatost? Co přijde dál – strašidelný dům?

kapitola pátá

Analytik

Nakonec se radili půl hodiny. Proseděl jsem ji v hotelovém baru, kde jsem upíjel pivo a sledoval fotbalový zápas dvou evropských klubů, jejichž názvy jsem ani nezaznamenal. Moc jsem se na něj nesoustředil, spíš jsem se snažil analyzovat právě proběhlý rozhovor.

Vygoogloval jsem si jak Chambersovou, tak Urbinu v naději, že se o nich dozvím něco víc. Chambersová má akademické vzdělání, doktorát z politologie a pracovní zkušenosti z nejrůznějších neziskových organizací. Ronald Urbina je větší záhada. Žádný LinkedIn, žádné sociální sítě. Objevuje se o něm pár zmínek v článcích o filantropických aktivitách v rozvojových zemích, ale nic víc.

Právě když dopíjím pivo, vejde do baru Martinez s velkou složkou v podpaží.

„Doktore Crayi,“ prohodí s úsměvem. „Vítejte na palubě.“

Potřesu mu podanou rukou. „Na palubě čeho?“

„Nejdřív potřebuju, abyste mi podepsal pár lejster. Už jsem zařídil, aby vám snesli zavazadla.“

„Snesli? Přijel jsem teprve před dvěma hodinami.“

„Za to tajnůstkaření se omlouvám. Tady děláme pohovory, a když jimi lidi projdou, převezeme je na základnu,“ vysvětluje.

„Na základnu? Popravdě mi to čím dál víc připomíná nějaký vědeckofantastický horor ze sedmdesátých let.“ Jestli mě nakonec zabije v poušti robotický pistolník, budu si za to moct jen a jen sám.

Přistrčí mi složku. „Omlouvám se, ale snad to pochopíte. Jakmile tohle podepíšete, můžeme vyrazit na letiště.“

„Na letiště?“ zeptám se a vytáhnu papíry.

„Poletíme vrtulníkem. Autem jsou to tři hodiny jízdy. Máte nějaké otázky k té dohodě o mlčenlivosti?“

Zalistuju dokumentem. Je celkem standardní, nijak zvlášť se neliší od stovek jiných, které jsem v životě podepsal. Na čem pracuju, si nechávám pro sebe, a znám rozdíl mezi tím, čím vám právník může pohrozit, a tím, co může doopravdy udělat. V případě, jako je tenhle, panuje hlavně obava, abych něco nevyzradil konkurenci nebo médiím v krátkém horizontu, ne až po letech.

Podepíšu dokumenty a vrátím mu je. „Dobře, mluvte.“

Martinez se zasměje. „Kéž by to šlo.“ Podívá se na hodinky. „Už jenom hodinu, a všechno se dozvíte. Nebo to spíš celé začne. Musím nabrat ještě dva lidi a pak vyrazíme.“

„Na klonovací základnu,“ prohodím.

Martinez se zazubí. „Nic tak hrozivého.“

„Můžete mi aspoň říct, kdo to celé platí?“

„Všeho do času…“

Už toho mám dost. „Řeknu to takhle: jestli chcete, abych do té helikoptéry nastoupil, řekněte mi, co jste mi slíbil říct, když jsem přijel, nebo mě aspoň ubezpečte, že mě za měsíc nebude vyslýchat FBI kvůli tomu, že jsem se přimotal k čínskému komplotu s cílem krást duševní vlastnictví.“

„Doktore Crayi…“

Ukážu na hotelovou recepci. „Kdybych se tamhle zeptal na název firmy, která si rezervovala tu zasedačku, jak dlouho by mi trvalo zjistit jméno vašeho klienta?“

Martinez se na recepci podívá, jako by ukrývala obchodní tajemství. „Dobře. Máte pravdu. Papíry jste podepsal. Thomas T. Theismann. Slyšel jste o něm?“

Přikývnu.

„Spokojený?“ zeptá se Martinez.

„Do té vaší helikoptéry tedy nastoupím,“ odtuším, jelikož se ve mně probudila zvědavost.

Theismann je zajímavá postava. Většina světa ho zná jako miliardářského investora, který se vyhýbá pozornosti médií, ale u milovníků matematiky a lidí jako já se těší jiné pověsti.

V sedmdesátých letech, když se začalo rozmáhat využívání počítačů k obchodování s akciemi, byl Theismann doktorandem na MIT, který si přivydělával tím, že jisté finanční firmě pomáhal vytvářet software, jenž určoval, za jakou cenu nakupovat nebo prodávat měny. Obchodníci do něj zadávali nejčerstvější data, hledali trendy a na jejich základě se rozhodovali. Elektronické obchodování sice ještě neexistovalo, ale soukromé instituce si pomocí dálnopisných časových údajů ověřovaly, kdy došlo k realizaci, díky čemuž vznikla obchodní síť operující prakticky v reálném čase, podobná té, jaká se objevila deset let nato.

Obchodníci s měnami hledali trendy, aby zjistili, jestli cena roste, nebo klesá. Díky téměř okamžitým údajům dokázali ti, kteří využívali počítače a software, rozpoznat trend a nakoupit nebo prodat dřív, než se jiné, méně obratné firmy vůbec rozhoupaly.

Při práci se sálovým počítačem IBM, kam instaloval obchodní software, si Theismann všiml, jak tento systém – i všechny ostatní podobné počítače té doby – řeší operace s plovoucí desetinnou čárkou, tedy výpočty používané ke zpracování velmi velkých čísel nebo čísel s vysokým počtem desetinných míst. Po prvních čtyřech místech totiž desetinná čísla zaokrouhloval buď nahoru, nebo dolů.

„Doktore Crayi, tohle je doktor Barker,“ představí ho Martinez.

„Theo,“ řeknu Barkerovi.

„Archeologie?“ zeptám se.