Přeložil Zdík Dušek

THE SLEEPLESS

Copyright © Jen Williams, 2025

All rights reserved.

Translation © Zdík Dušek, 2026

ISBN 978-80-284-0875-6

Peteovi za to, že mi dává ty nejneočekávanější příběhy

Prolog

Vycházelo slunce a celou noc kvíleli hadi.

Dívka ležela a poslouchala je – nemohla spát, stejně jako všichni ostatní obyvatelé Zmijího přístavu. Přisunula si postel až k okennímu parapetu společné ložnice, aby je slyšela co nejzřetelněji. Jejich pronikavé, přízračné hlasy připomínaly zvuk, jaký vydává navlhčený prst přejíždějící po skle. Zmijí přístav ležel u moře – přesněji řečeno ho moře přímo obklopovalo: protkávaly ho kanály jako žilnatina list a tyto příhodné dopravní tepny zaplnili menší mořští hadi, až se v každém kanálu blyštěly modré, zelené, žluté a černé šupiny. Přecházet v tyto dny po městských mostech znamenalo riskovat, že se vám kolem kotníku sevřou čelisti s pilovitými zuby. Chodníky vedoucí podél kanálů představovaly přímo smrtící pasti. Město bylo v obležení.

Ráno u snídaně se sirotčincem šířila zvěst, že aby se s těmito obtížnými tvory vypořádali, povolali představitelé města skutečného magouše – mága zasvěceného jednomu z dvanácti bohů, kterého mohl požádat o laskavost v podobě vyhnání hadů. Dívka se dívala do misky s ovesnou kaší a uvažovala, kterého boha si město zavolalo na pomoc. Možná Zahaleného havrana. Bůh smrti by dokázal jediným mrknutím oka proměnit všechny hady v potravu pro racky. Nebo Smečku, boha lovu a štvanic. Ten mohl propůjčit místním velrybářským lodím schopnost lovit dotírající tvory.

Kvílení venku neustávalo.

Časně odpoledne, zatímco se děti tísnily v zaprášených učebnách, dorazila skupina zachmuřených mužů ve stejnokrojích městské stráže. Dívka, která seděla v lavici u dveří, neslyšela, co si strážní povídají s kvestorem sirotčince, ale zahlédla, jak mu předávají měšec. Zdál se být docela těžký a zacinkalo v něm, když ho kvestor ukládal do kapsy. Jakmile strážní odešli, kvestor se odvrátil od dveří, zvedl oči a zachytil dívčin pohled. Jeho obvykle zažloutlý obličej byl k jejímu údivu brunátný a kvestor rychle odešel. Dívka se zahleděla na zaprášenou podlahu, kde ještě před chvílí stál, a cítila, jak jí po zádech přeběhl mráz. Něco se dělo a nešlo o nic dobrého.

Když pro ni tedy přišli, nijak zvlášť ji to nepřekvapilo. Byla zhruba polovina odpoledne a sirotci pracovali – za nuznou almužnu látali oblečení. Do dílny vešel nějaký chlapec s mladou ženou, chvíli stáli a rozhlíželi se po dětech. Oba měli tak honosné oblečení, že všichni sirotci ztichli. Návštěvníky vídali jen zřídka, ale rozhodně ne někoho v karmínovém hedvábí protkaném zlatými nitěmi. Chlapci snad bylo teprve třináct nebo čtrnáct, měl v sobě jakýsi chladný půvab a černé vlasy spletené do copu. Jeho oříškově hnědé, téměř nazlátlé oči jako by lačně hltaly vše, nač se upřely. Žena se pravděpodobně blížila dvacátému roku života, měla snědou pleť a vlasy zakryté vyšívaným šátkem. Na prsou se oběma třpytila zlatá jehlice ve tvaru lva, který měl kolem drápů rubíny, jež připomínaly krev.

Dívka, která byla se svými dvanácti jary nejstarší v místnosti, vstala od své hromádky oblečení. Srdce jí bušilo příliš rychle a vnímala, že ve vzduchu visí nebezpečí. Postav se mu čelem, pomyslela si.

„Kdo jste?“ zeptala se. Nebyli tu žádní vychovatelé. I kvestor se kupodivu někam vytratil. „Co chcete?“

„To je ale neotesanost,“ pronesla mladá žena, ale bez jakéhokoliv žáru v hlase. Vypadala spíš znuděně. „Copak nevidíš, s kým mluvíš?“

„S následovníky Krvavého spáru,“ odpověděla dívka a zabloudila očima k jejich jehlicím. Uvědomovala si, že na ni ostatní děti zírají. Odkašlala si. „Takový je můj odhad. Ale co chce Krvavý spár od sirotků?“

„Tahle je chytrá,“ řekl chlapec a pootočil se k mladé ženě. „Víš, že se Matce líbí, když jsou chytré, Dalesh.“

Dívka zamžikala. Že by ti dva byli sourozenci?

Žena si odfrkla. „K čemu je oběť, kterou ve skutečnosti nic neztrácíš?“ Slova zněla jako průpovídka, již pronesla už mnohokrát. „Náš pán má rád, když Jeho potrava výřečně žadoní a skvostně piští.“ Dalesh si povzdychla. „Ale Matka nám řekla, abychom je prohlédli všechny. Svěřila nám důležitý úkol.“

„Ále, to je v pořádku.“ Chlapec mávl nad ženinou námitkou rukou, jako by odháněl mouchu. „Mám takový pocit. A víš, že Matka mým pocitům věří.“

Žena se ušklíbla. „No dobře.“

„Takže je rozhodnuto.“ Chlapec se usmál – jeho úsměv působil ostře a řezavě, nebyla v něm ani špetka tepla – a netrpělivě kývl na dívku. „Tak pojď. Nemáme na to celý den. Půjdeš s námi.“

Dívka o krok couvla. Ostatní sirotci se odtáhli, jako by se báli, že pokud budou příliš blízko, nakazí se jejím osudem.

„Nikam s vámi nepůjdu.“ Sevřela pěsti. „Kvestor nemůže jen tak prodávat děti. Tohle není žádná zapadlá vesnice, kam můžete nakráčet a dělat si, co se vám zlíbí. Tohle je Zmijí přístav.“ Nadechla se. „Budete mě odtud muset odvléct.“

Chlapec si povzdychl.

„Když na tom trváš.“

Na obloze zářilo letní slunce a vzduchem se stále neslo kvílení hadů. Městská stráž se vyhýbala hlavním kanálům a vlekla dívku úzkými uličkami, dokud nedorazili k Valikamenu, obří přírodní skále, která se zvedala z mořského dna a kolem níž během stovek let vyrostl městský přístav. Do skalní stěny byly vytesány schody a vrchol byl zarovnán do podoby plošiny. Kdysi z ní městští starší hlídkovali, zda se neblíží piráti nebo nájezdníci, při zvláštních příležitostech se tu pořádaly svatby a během oslav se odtud házely do vody květiny. Když sem dnes přivlekli dívku, skálu obklopoval shromážděný dav. Všichni mlčeli a sledovali buď ji, nebo postavu, která stála na vrcholu. Sama dívka ji sotva rozeznávala. Za osobou, ať se jednalo o kohokoliv, plálo slunce a v jeho záři se nedalo rozlišit víc než stinná silueta.

„Co se děje?“ Tuto otázku opakovala během celé cesty ulicemi, hlasem, v němž zaznívaly zlost a strach, a doprovázela ji všemi kletbami, které znala. Žádný ze strážných však neodpověděl. Teď ji od nich převzali chlapec s krutýma očima a mladá žena, již oslovoval Dalesh.

„Dostalo se ti obrovské cti,“ řekl chlapec, chytil ji za loket a začal ji odvádět po kamenných schodech nahoru. Byl vyšší než dívka a bez potíží ji dokázal přimět k pohybu. Dalesh kráčela z druhé strany a svírala ji ještě pevněji. „Brzy se setkáš s Matkou Maurou, jedním z nejslavnějších mágů v celém Tlevrae. Usmálo se na tebe štěstí, nemyslíš?“

„S magouškou?“ Dívka se zazmítala a pokusila se jim vyprostit. „Vy mě vedete k zatracené magoušce?“

Dalesh jí brutálně stiskla paži. „Doporučuji ti, abys tohle před Matkou neříkala,“ pravila klidně. „Tuhle konkrétní přezdívku nemá zrovna v lásce. Chovej se k ní uctivě, jinak budeš litovat.“

„Ačkoliv ne příliš dlouho,“ doplnil chlapec a krátce se zasmál.

Mezitím vystoupali na vrchol Valikamene. Před nimi se rozkládala hladina moře, v dálce tmavě modrá, ale přímo pod skálou zelená a zčeřeně bílá. Postava jim vyšla naproti a kolem dívčina zápěstí se sevřela bledá ruka s rudými nehty. Dívka cítila, jak ji opouští veškerý vzdor. Zde byla bezmocná.

„Tohle je to nejlepší, co jste dokázali sehnat? Malá špinavá trhanka? Ta bude pro našeho pána sotva předkrmem.“ Žena mluvila hlubokým, sytým hlasem, který připomínal vrnění velké, smrtící šelmy. „Nabízet Mu méně, než po čem touží, je nebezpečné. Myslím, že není nutné vám to vysvětlovat.“

Dívka sebrala veškeré síly, zvedla hlavu a podívala se na ženu, jejíž nehty se jí zarývaly do kůže. Mágyně byla vysoká a vypadala vznešeně. Měla vysoké lícní kosti, dlouhé zrzavě kaštanové vlasy, které jí splývaly na záda, zčásti rozpuštěné, zčásti spletené do copů. Ze spánku jí vyrůstal jeden bílý pramen, který se ztrácel v celkové záplavě. Oděná byla do šarlatového roucha a čelo jí zdobila zlatá čelenka s jediným rubínovým spárem uprostřed. Její oči měly výrazný nažloutle zelený odstín.

„Je to správná volba,“ odpověděl jí chlapec pevně. „Jsem si tím jistý, Matko. Je kurážná a chytrá, přímo kypí elánem a chutí do života. Kdyby v něm směla pokračovat, určitě by něco dokázala – nebude tím pro našeho pána o to lahodnější? Nabídneme Mu veškerý potenciál, který v ní dřímá. Ten bude na kouzlo, které potřebujeme vykonat, víc než stačit.“

„To posoudím sama,“ vyštěkla Matka Maura a odtáhla dívku ke kraji Valikamene. Mořští hadi pod nimi čeřili hladinu ve vyhladovělém běsnění a šupiny se jim zlatě a stříbrně leskly na slunečním světle. „Vidíš je, dítě?“ Mágyně vyhlédla přes okraj skály a na okamžik stiskla rty. „Špinaví tvorové. Odporná zvířata. Už týdny narušují obchodování – a to nemluvím o počtu ztracených životů. Myslím, že zemřelo už jedenáct lidí.“ Ušklíbla se a odhalila úhledné bílé zuby. „Jedenáct životů, které posloužily jen jako potrava pro žaludky téhle havěti. Takové mrhání. Ale ty, drahá děvenko, ty jsi dostala příležitost zachránit město. Tvůj život nebude promrhán. Až tě hadi rozsápou na kusy, tvoji životní sílu s chutí pohltí můj pán a pak mi svěří drobeček svojí moci, abych je mohla zapudit.“

Dívka otevřela pusu a silou vůle se přiměla promluvit.

„Pusťte… mě.“

Matka Maura se zasmála. Chytila dívku za košili a smýkla s ní na samotný okraj skály, takže dívka za sebou necítila nic než prázdnotu. Mágyně se předklonila, natáhla ruku a dívčiným tělem projel záchvěv. Stačilo, aby ji Matka Maura pustila, a dívka se zřítí do moře jako oblázek zahálčivě vhozený do rybníka. Podívala se za Matku Mauru na oba následovníky, kteří sledovali scénu před sebou. Dalesh se mírně mračila, jako by jí to celé připadalo nechutné, ale chlapec je hltal dychtivým pohledem.

„Můj pane, Krvavý spáre,“ pronesla Matka Maura hlasem, který se nesl nad hukotem moře i kvílením hadů. „Přijmi tento život plný příslibů pro budoucnost, hoduj na něm a prokaž mi laskavost.“

Kolem mágyně se zamihotal vzduch, trochu jako nad silnicí za velice horkého dne. Oči se jí zaleskly jako kočce a dívka měla na jedinou prchavou vteřinu dojem, že z nich na ni hledí něco jiného, cosi obrovského a mocného, cosi páchnoucího krví.

„Jak se jmenuješ, děvenko?“

„Elver.“ Dívku na okamžik napadlo, jestli ji její jméno nějak nezachrání. Jestli když se mágyně dozví, jak se zamýšlená oběť jmenuje, se nad ní nesmiluje.

Matka Maura se zasmála.

„Sbohem, Elver.“

Pustila ji a dívka se zřítila do moře.

Následoval děsivý pocit prázdnoty a vzápětí Elver narazila na masu tvrdých, studených těl. V první chvíli měla pocit, jako by moře zmizelo a ona dopadla na pevnou zem tvořenou syčícími hady se šupinami připomínajícími potlučené stříbrné mince. Viděla, jak jí z nohy sklouzl sandál, viděla ve vodě krev a následně jí trupem projela bolest, jakou si dosud nedokázala ani představit. Nemohla se nadechnout ani vykřiknout. Vtom ji něco stáhlo dolů, pod černou mořskou hladinu, a svíjející se těla i skvrnité sluneční světlo se od ní rychle vzdalovaly. Svět lidí zůstal daleko za ní.

Jsem mrtvá, pomyslela si. Zemřela jsem.

A tehdy jí do cév začalo vtékat něco jiného, něco studeného a temného, co pohlcovalo její vlastní červenou krev a nahrazovalo ji jedem. Dívce se zachvěla víčka, jednou, podruhé, a celým tělem jí proběhl zvláštní škytavý třas spolu s tím, jak z ní vyšel poslední výdech. Když opět otevřela oči, spatřila podmořský život obklopený mihotavou korónou barev a přímo před ní se vznášela obří hlava žlutého hada. Když tvor promluvil, jeho hlas se jí rozléhal v hlavě jako zvon.

Vítej doma, dívko jedu.

1. kapitola

O pět let později

Zvony Zlaté věže Věčného jitra řinčely za úsvitu natolik, až z nich zvonilo v uších; dost hlasitě, že by probudily mrtvého. Musely, protože bylo životně důležité, aby všichni Bdící, kteří právě obývali klášter, byli naprosto a dokonale vzhůru.

A to Artair rozhodně byl.

Probudil se jako vždycky, usazený na židli před zamřížovaným okénkem své cely, bez jediné vzpomínky na to, jak se sem usadil nebo jak sem přesunul židli. To udělal ten druhý. Hliněný pohár, z něhož Artair pil vodu a čaj, byl rozbitý – na podlaze ležely střepy. Podle vlhké skvrny na omítce odhadoval, že ten druhý v jednom ze svých obvyklých divokých okamžiků vzteku mrštil pohárem o zeď.

Artair se zašklebil nad známou bolestí zad. Kéž by ten druhý aspoň jednou strávil noc na úzkém lůžku místo toho, aby přecházel po místnosti nebo seděl na židli. Vstal, protáhl se a opláchl si obličej v míse se studenou vodou. Už od dětství se probouzel za rozbřesku a byl zvyklý na náročný denní rozvrh Zlaté věže. I tak zaletěl toužebným pohledem k lůžku s netknutou přikrývkou i polštářem. Možná by si mohl na několik okamžiků lehnout a odpočívat, dokud nepřijde bratr Benzin na ranní kontrolu… Jenže ležet a odpočívat mimo přesně stanovené hodiny měli Bdící zakázáno. Koneckonců, pořád existovala možnost, že se zapomene, začne usínat a jeho místo nahradí ten druhý. Pokud by se něco takového stalo, nedalo se předvídat, co ten druhý udělá.

Z mysli se mu vynořila temná vzpomínka, která zůstávala neustále na dosah: dusivý kouř, pach spáleného masa ve vzduchu… Artair si postříkal obličej další studenou vodou, aby zaplašil podobné myšlenky.

„Základem věže je bdělost,“ zašeptal.

Nad mísou s vodou viselo zrcátko, pokroucené stářím a v rohu mírně zbarvené. Artair se do něj podíval a zapátral ve svém obličeji po známkách přítomnosti toho druhého, jako to dělával většinu rán. Připadalo mu nemožné, že ještě před několika chvílemi z těch hnědých očí vyhlížel někdo jiný, že nějaký jiný rozum pohyboval jeho ústy, vlnil je v úsměvu, mračil se a křičel. Jeho obličej mu zůstával důvěrně známý: dlouhý rovný nos, ostře řezaná linie čelisti, tenká jizva, která mu protínala pravé obočí – nešlo o důsledek násilnosti toho druhého, ale o nehodu s dřevěnými holemi, s nimiž novicové každé odpoledne cvičili. Pohled mu oplácely hnědé oči plné obvyklé směsi zvídavosti a odhodlání. Tmavé vlasy měl rozcuchané, jako kdyby si je ten druhý celou noc prohraboval rukama, ale to se dalo spravit hřebenem a kartáčem. Aspoň že je ten druhý neškubal, jako se to už jednou stalo.

„Dobré ráno, Artaire!“ V malém otvoru ve dveřích se objevila tvář bratra Benzina. Byl to jemný, růžolící muž se šedým plnovousem a s bílým rouchem svého mnišského řádu, vždy posetým skvrnami od trávy. Kdykoliv to bylo možné, Benzin s oblibou pracoval v zahradách. „Jsi tu s námi?“

Artair přistoupil ke dveřím, aby odrecitoval dnešní verš. Každý den dostávali nový, aby si klášterní bratři a sestry ověřili, s kým mají co do činění.

„Stříbrná rybka, kam chce, tam pluje, jezevec noru vyhrabuje.“

„Ano, ano, dobře.“ Ozvalo se cvakání, jak Benzin odemykal dveře jedním ze svazku klíčů, které měl připevněné k opasku. „Na můj vkus trochu prostinké, ale sestra Rosea si objednala z obchodu ve Zmijím přístavu novou knihu říkanek a obávám se, že se jí docela zalíbily.“ Dveře se otevřely a bratr Benzin ustoupil ke straně. „Připrav se na řadu dalších strhujících rýmů ve stylu kočka a očka, nebo Dvanáctka nás ochraňuj, pes a dnes. Svatá dobroto, podívej se, v jakém stavu máš vlasy. Předpokládám, že jsme měli drsnou noc?“

Artair věděl, že nejde o skutečnou otázku. Jak by koneckonců mohl vědět, co prováděl ten druhý? I tak ale cítil, jak mu do tváří vystoupal ruměnec.

„Ozýval se z mé cely nějaký hluk?“

Bratr Benzin pokrčil rameny a vlídně poklepal Artaira po rameni. „Každou noc se z každé cely ozývá nějaký hluk, můj mladý příteli. Nedělej si s tím starosti. Byl bych rád, kdybys mi po ranních meditacích a cvičení pomohl v sadu. Nevadí?“

Jakmile Benzin odešel, aby pokračoval v obchůzce cel, Artair se vrátil do místnosti, namočil hřeben a strávil několik minut tím, že se snažil zkrotit vlasy. Na tvářích měl strniště, ale zatím příliš krátké, než aby šel za sestrou Roseou kvůli holení – v celách Bdících byla přísně zakázána jakákoliv ostří. Když udělal, co mohl, aby vypadal k světu, smetl střepy rozbitého poháru a položil je na dřevěný stolek v rohu místnosti. Teprve tehdy si všiml, že jeden ostrý střep posloužil k vyrytí vzkazu do desky stolu. Písmo bylo hrubé a neúpravné, jako by autor zprávy měl k jejímu napsání jen několik minut, a ne celou noc.

PUSŤ MĚ VEN

„Nikdy,“ řekl Artair a přejel prsty po vyrytých písmenech. Tenhle nápis vytvořila moje ruka, pomyslel si. „Nikdy tě nepustím.“

2. kapitola

Elver bosou nohou prolomila zelený led na hladině jezírka a vychutnala si ostré prasknutí, s nímž jí chodidlo zajelo do vody až po kotník. Přes noc se ochladilo a v této nejhlubší a nejtemnější části Džišského lesa jen zřídka minul den, během něhož by něco nezamrzlo. Dobrodila se do větší hloubky, kde jí mrazivě studená černá voda dosahovala až po prsa. Od chvíle, kdy jí Královna hadů nahradila krev jedem – Elver tehdy byla ještě dítě –, jí studená voda nijak zvlášť nevadila. Teď byla džih, nestvůrný duch v lese nestvůr, a přírodní svět jí mohl způsobit jen pramalé potíže.

Uprostřed jezera, které zde představovalo jednu z nevelkých skrytých vodních ploch, vyčníval z vody nepravidelný ostrůvek z bahna a rákosí, na němž vyrůstaly zakrslé smuteční vrby. Vydala se k němu, pomalu, aby nevyplašila jeho obyvatele, ale ti byli naladěni na zvuky lesa ještě líp než ona. Nepřekonala ani polovinu vzdálenosti, když tu se z trsu rákosin vynořila ježatá hlava. Velké oči žhnuly modrozeleným světlem, jež nakrátko osvítilo ostrov.

„To jsem jenom já,“ zavolala Elver tiše. „Jenom se jdu podívat, jak se vede mláďatům. Nesu pamlsky!“ Pozvedla vak, který držela v jedné ruce, a tvor tiše, spokojeně hvízdl.

Keltraxie svou siluetou vzdáleně připomínaly přerostlé lišky, zejména dlouhými čenichy a chundelatými ohony, ale zblízka bylo vidět, že jejich těla pokrývají modré šupinky – s výjimkou míst, kde jim vyrážela červená a oranžová pera. Opeřené uši vypadaly jako ohníčky, které jim daly jméno, pod nímž je znali lidé: plamenuchové. Elver připadalo lidské pojmenování hloupé. Královna hadů jí sdělila pravá jména všech džišských duchů v lese.

Elver ve vodě kolem sebe vnímala pohyby dalších tvorů: žab, ryb i vodních hadů, ale taky jiných džišských duchů, bytostí, s nimiž byla spřízněná. O nohu se jí otřelo cosi se stříbrnými pavučinkovitými ploutvemi a osmi rudýma očima, ale stvoření vmžiku zmizelo. Elver zvedla vak o něco výš a pokračovala dál.

Ostrůvek lemovalo husté černé bahno, kterým Elver rázně prošla, až se ocitla na podkladu, jenž se při troše dobré vůle dal označit za suchou zem. Hned za stěnou z rákosů, mechů a vřesu spatřila velké hnízdo z bahna a větviček, nad nímž stála keltraxie. Samice otevřela tlamu, vysunula jazyk, aby zhodnotila vůně v okolním vzduchu, a dlouhá šarlatová pera na uších se jí roztáhla jako křídla vzlétajícího ptáka.

„Tohle bys určitě cítila přes celý les.“ Elver položila vak na zem vedle hnízda a otevřela ho, aby do něj keltraxie mohla vsunout tlamu. Hlemýždi zelenodamky žili jen na západním okraji lesa a Elver vždycky nějaké nasbírala, protože věděla, jak keltraxii chutnají. Zatímco si samice s mlaskáním pochutnávala na obsahu vaku, Elver opatrně nahlédla přes okraj hnízda. Leželo v něm jedno dosud nevylíhlé vejce a tři zdravě vypadající mláďata. Čerstvě po vylíhnutí je pořád pokrývalo víc per než šupin, ale měla otevřené oči, jež zářily měkčí verzí matčina světla. Elver k nim natáhla ruku. Nejbližší mládě přiblížilo tlamičku k její dlani a olízlo ji drsným jazykem.

„Daří se jim dobře.“ Znovu se podívala na vejce a ucítila, jak do její dobré nálady proniká stín. „Nemělo se už taky vylíhnout?“

Samice se po ní ohlédla a ohnivá pera na uších poklesla.

Tohle ne, odpověděla hlasem, který slyšela jen Elver. Je studené, nehýbá se a nemá sílu na proražení skořápky.

Elver přikývla. Chápala to – ne všichni tvorové v lese prospívají –, ale připadalo jí to nespravedlivé. Z jižních svahů lesa, který pokrýval úpatí hor, bylo vidět cesty, jež vedly do Zmijího přístavu, a na nich nepřetržitý proud lidí: poutníků, kupců, tuláků. Někteří šli pěšky, jiní jeli na koni nebo na vozech a ještě další se sdružovali do karavan. Zdálo se, že lidé vyplňují celý svět, ale tohle malé mládě keltraxie nedostalo šanci na život.

Sníme ho, pokračovala samice. Až budou ostatní mláďata dost stará, aby ho strávila.

Elver sebou trhla, prohrábla si rukou vlasy – od okamžiku, kdy ji uštkla Královna hadů, bílé jako kosti – a ustoupila od hnízda. Samice přišla blíž a krátce položila hlavu na Elveřino temeno – pozdrav mezi spřízněnými tvory.

Ti hlemýždi jsou vynikající, řekla. Děkuji, lidská sestro.

„Už nejsem člověk,“ odpověděla Elver. „Ale rádo se stalo, přítelkyně.“

Elver si zařídila vlastní domov u jiné vodní plochy: velkého Hadího jezera uprostřed Džišského lesa. Na jeho břehu objevila opuštěnou loveckou chatu a během let ji proměnila ve vhodné obydlí. Měla v ní lůžko z chlupů a per, jež jí darovali laskaví a pomalí kartešové, tvorové s podsaditými chundelatými těly připomínajícími medvědy a se sovími obličeji, zrcadlo, které jí přinesl obří pták Noh se čtyřmi ohnivými křídly, a na jediné polici spočívala její milovaná sbírka knih ukradených poutníkům nebo nalezených jinými džišskými duchy, kteří věděli, že jejich sestra má zálibu v lidském zvyku čtení. V jezeře chytala ryby, myla se, pila z něj vodu a tu a tam v něm nacházela zprávy od Královny hadů. Při vzácných příležitostech se objevila sama bohyně v podobě obřího zlatého hada, který se svíjel v zelené vodě. Elver nebyla mág – Královna hadů žádné neměla –, a tak nemohla bohyni povolat ani ji požádat o laskavost, ale jako džišský duch patřila ke Královně, která ji s oblibou navštěvovala. Elver mlhavě tušila, že se o ni bohyně zajímá od chvíle, kdy ji zachránila po obětování ve Zmijím přístavu. Toto pomyšlení v ní vyvolávalo jistý neklid, jako kdyby vše bylo součástí nějakého většího obrazu, z něhož Elver nevidí víc než nepatrný růžek. Věděla však, že jí Královna vrátila život, zatímco obyvatelé Zmijího přístavu až s přílišným nadšením sledovali, jak mágyně hází do moře dítě, jen aby si zachránili vlastní kůži, a to víc než stačilo, aby si Královna vysloužila Elveřinu oddanost. Často vzpomínala na rusovlasou mágyni, která ji obětovala hladovému bohu. Lidé byli zrádní, sobečtí a krvežízniví. Džihové jí jako společníci naprosto stačili.

Hadí jezero bylo od hnízda keltraxie vzdálené přibližně hodinu chůze. Elver se pohybovala lesem jako tvor, který se tu narodil: nehlučně procházela podrostem a zaznamenávala stopy i zvuky ptáků a ostatních drobných živočichů. Zastavila se na břehu potoka, kde kolem ní prošel platynus, obří tvor, jehož plazí hlava se zvedala nad nejvyšší koruny stromů. Elver viděla jen jeho gigantický bok s nachovou a žlutou kůží, pod níž se zatínaly a vzdouvaly svaly o tloušťce stromových kmenů.

Jakmile dorazila k jezeru, svlékla si šaty – nalezené nebo vlastnoručně vyrobené – a rychle se umyla, aby se zbavila černého bahna na nohách. Poté co oschla a znovu se oblékla, zamířila ke svému chatrnému domovu. Pomyslela si, že si vezme rybářský oštěp a uloví si něco k večeři. Pokud nachytá dostatek ryb, mohla by si začít dělat zásoby na dlouhou zimu, která jí mrazivě dýchala za krk.

Když ale brala do ruky oštěp, ucítila na jazyku štiplavou, trpkou pachuť.

Kouř ze dřeva. Lidský oheň rozdělaný s pomocí něčeho jiného – možná petroleje.

Elver se otočila a na protějším břehu jezera spatřila skvrnu máslově žluté záře a tenkou stužku kouře, jež stoupala nad stromy. U ohně seděla nějaká postava, skláněla hlavu a hleděla na něco v klíně.

„Vetřelec.“

Elver cítila, jak jí pění jed v žilách. Špinavý člověk, zde, na místě, které bylo jejím domovem.

Nechala oštěp u chaty, místo něj vzala nůž a zasunula si ho za opasek. Neobcházela jezero po břehu, ale zašla o něco hlouběji mezi stromy a postupovala širším obloukem, dokud neviděla toho člověka vyrýsovaného na pozadí zelené jezerní vody. Byla to žena ve středním věku, s dlouhýma, vytáhlýma rukama i nohama a na hlavě měla klobouk se širokou krempou. Na písečné zemi u jejích nohou ležela pochva s mečem. Vetřelkyně měla krátké vlasy a Elver ze svého výhodného stanoviště viděla holou kůži na ženině šíji. Stačilo, aby k ní přitiskla studenou, bledou ruku, a žena by brzy litovala, že kdy vkročila do Džišského lesa…

To však neudělala.

Místo toho vystoupila zpoza stromů a schválně došlápla na spadané podzimní listí, aby jí zašramotilo pod nohou. S uspokojením viděla, jak sebou žena polekaně trhla a s vykulenýma očima se otočila. Představila si, co asi vetřelkyně vidí: znepokojivě bledou sedmnáctiletou dívku s bílými vlasy, žlutýma očima a linkou namodralých jizviček na krku, rameni a paži – v místech, kde ji uštkla Královna hadů. Dívku-netvora oblečenou do kůže, kostí a peří, s nožem v ruce. Pochopitelně nemohla tušit, že nůž je to poslední, co by jí mělo dělat starosti.

„Kdo jsi?“ Žena kupodivu nesáhla po meči.

„Jsem strážkyně tohoto lesa.“ Elver směle vykročila k ženě. Z blízkosti člověka se jí rozbušilo srdce. „A ty tu nejsi vítána.“

Žena pomalu vstala. Na zemi za ní ležely složené staré pokrývky a otlučený plecháček s polévkou.

„Slyšela jsem o tobě,“ řekla žena. „Prý tu obchází duch nějaké dívky. Ale ty nejsi duch. Jsi tu sama? Jak tu přežíváš?“

Elver se zasmála. „Tohle je můj domov. Žádný z tvorů, který tu žije, mi neublíží. Ale ty? Ty ses dopustila velice vážné chyby.“

„Poslouchej.“ Žena pozvolna zvedla ruce dlaněmi ven. „Jsem poutnice a jenom tudy procházím. Není třeba…“

„Ty sis myslela, že můžeš jen tak projít lesem džihů?“ Elver se usmála a žena poprvé vypadala skutečně znepokojeně. „Vy lidé se domníváte, že všechno je cesta, po které můžete chodit. Že si všechno zasluhuje, abyste po tom šlapali. I obyčejný chrobák má víc rozumu než vy.“

„No tak.“ Žena se zamračila. „Od takového tintítka si nenechám líbit podobné řeči. Zešílelas, protože tu žiješ sama.“ K Elveřinu úžasu k ní žena přistoupila a natáhla k ní ruku, jako by ji chtěla přivést k ohni. „Potřebuješ trochu teplého jídla a pořádnou koupel – pak se snad rozpomeneš, že se staršími máš mluvit uctivěji.“

„To ty by ses měla chovat s větší úctou.“ Elver vzala ženu za paži a přitiskla jí dlaň ke kůži. Žena sebou trhla, jako by ji něco kouslo, a klobouk jí sletěl z hlavy. Vykřikla a Elver uviděla na ženině paži otisk svojí ruky s naskakujícími puchýři. Vzápětí se ženě podlomily nohy a zhroutila se vedle ohně, oči obrácené v sloup, takže z nich bylo vidět jen bělmo.

„Já ti to říkala. Hloupý člověče. Mluvila jsi na mě, jako bych byla nějaké zbloudilé dítě. Tenhle les je můj domov.“

Klekla si, aby vetřelkyni zkontrolovala tep. Byl tam, slabý a rychlý. Když Elver odtáhla ruku, na ženině kůži se objevily další skvrny, tentokrát ve tvaru špiček prstů. Otřela si ruku o kalhoty. Kdykoliv se dotkla člověka, měla neodbytný pocit, že se nějak ušpinila, ale ještě horší byla bolestná zvědavost, již to v ní vyvolávalo. Jaké by to asi bylo, kdyby se mohla dotýkat lidí, aniž by jim ublížila? Jaká je asi na dotyk kůže jiného člověka, který by před ní neucukl bolestí a hrůzou? Dávno zapomněla, jaký je to pocit. Už nejsi člověk, napomenula se v duchu. A nikdy nebudeš.

„Nejsi mrtvá,“ oslovila bezvědomou ženu. „To je víc, než si zasloužíš.“

Zabít ji by bylo snadné. Stačilo by k ní přiložit jedovatou kůži na delší dobu nebo – pokud by jí nevadil nepořádek – mohla použít nůž.

Elver vzhlédla a uviděla, jak ji mezi stromy pozoruje další z nestvůrných obyvatel lesa. Zvolnýžďové patřili mezi hovornější džišské duchy a tohoto Elver dobře znala.

Buď pozdravena, strážkyně lesa. Jeden z tvého rodu?

Elver se naježila, ale spolkla podráždění jako ostrý kamínek.

„Ne, vůbec není z mého rodu. Ale když už jsi tady, nepomohl bys mi?“

Zvolnýžď se vysunul ze stínu a opatrně si hledal cestu po lesní půdě. Připomínal dvounohého plže o rozměrech člověka a baňatá ulita na jeho zádech vytvářela velkou šroubovici.

Možná. Zvědavě natáhl hlavová tykadla k ležícímu tělu.

„Odtáhni tuhle hlupačku zpátky k silnici. Nemusíš se příliš přibližovat, stačí, když ji necháš dost blízko, aby viděla, kam má jít, až se vzbudí.“ Elver se usmála a představila si ženin výraz, jestli se probere během cesty a uvidí, co ji drží lepkavou panožkou za kotník. V Džišském lese samozřejmě hrozila řada nebezpečí. Možná se k té silnici vůbec nevrátí. „Nedělej si starosti s tím, jestli ji protáhneš ostružiním nebo kalužemi. Musí si zapamatovat, že už sem nemá chodit.“

Když zvolnýžď zmizel mezi stromy a odvlekl za sebou bezvládnou ženu jako pytel s kostmi, Elver si prohlédla její majetek. Vypila vychladlou polévku s příjemnou chutí bylinek a koření ze světa za hranicemi lesa a z ženina batohu si vzala zápisník s několika zbývajícími prázdnými stránkami – v sirotčinci měli knihy, což byla jedna z mála věcí, po nichž se jí upřímně stýskalo. Vypadalo to, že žena do zápisníku zaznamenávala svoje cesty. Byly v něm poznámky o Zmijím přístavu, o městě jménem Tarflin, o němž Elver nikdy neslyšela, a podrobný popis mága zasvěceného bohu Tiskovi. Nic moc dalšího u sebe žena neměla, ale meč byl poměrně slušný a měl ostrou čepel. Elver si ho odnesla na protější stranu jezera.

3. kapitola

Klášter lnul ke svahu jako shluk ústřičných hub ke stromu. Z hradeb bylo vidět Džišský les, který se rozkládal u úpatí hor a připomínal hustý koberec stromů, v toto roční období planoucích odstíny žluté, oranžové a červené barvy, a za lesem neustále se měnící třpyt moře. Mezi lesem a mořem ležel Zmijí přístav, schovaný ve zvlněném reliéfu krajiny. Jedinou známkou jeho přítomnosti byly sloupce dýmu stoupající z výroben a neustálý pohyb lodí všech druhů. Samotný klášter obklopoval ústřední věž, kde Bdící trávili noci. Tvořily ho budovy se střechami ze zelených a modrých tašek, shluklé jako děti kolem chůvy. Za hradbou obrácenou směrem k moři se nacházela vnitřní zahrada, chráněná před horským počasím, kde mniši a jejich svěřenci pěstovali většinu potravin – od jablek a zelí po bylinky a přísady do léků.

Kdykoliv Artair kráčel z meditační síně k zahradě, rád se kochal výhledem z okének v dlouhé chodbě. Když si odmyslel ruch, který prozrazoval polohu Zmijího přístavu, mohl snadno předstírat, že Zlatá věž je na celém světě sama, že kolem ní jsou jen hory, les a moře, bez lidí, kteří všechno jen komplikovali. Kdyby byl svět s výjimkou kláštera liduprázdný, pak by mohl – on i všichni ostatní Bdící – bezpečně opustit věž jednou provždy.

Jenže to nepřipadalo v úvahu. Dokud v něm bude sídlit ten druhý, bude Artair nebezpečný. A nebezpečné bylo i přemýšlení o okolním světě. Starší mezi bratry věřili, že podobné myšlenky na svobodu pocházejí z temného ducha, protože ten touží po tom, aby se dostal do širého světa a mohl v něm působit chaos. Mnichové Bdící učili, aby zaměstnávali tělo i ducha – meditací, tělesným výcvikem, jednoduchými pracemi.

Bdělostí, pomyslel si Artair.

Dole v sadu dozrávala jablka a Artair s mladšími novici strávili podstatnou část dne jejich sběrem a odvážením v bednách do klášterní kuchyně nebo studených sklepů vytesaných do skály. Odpoledne jim mnichové dali dvě hodiny volna, a tak šli k přírodnímu pramenu v rohu zahrad, jenž během tisíců let vyhloubil do skalního podloží tůňku napájenou zurčícím vodopádem. Bylo to příjemné místo k sezení a povídání, s bosýma nohama spuštěnýma do mrazivé vody. Být Bdícím spolu neslo neustálé hledání způsobů, jak zůstat vzhůru.

„Rodiče říkají, že mě po příští sklizni navštíví,“ řekla Rea. Přibyla do kláštera teprve před šesti měsíci. Za řeči sklopila oči a zdálo se, že si prohlíží pihy na hřbetech rukou. „To není za tak dlouho. Ale…,“ Rea se na trávě zavrtěla, pořád však seděla ztuhle a prkenně. „Nedokážu uvěřit, že tam nejsem s nimi a nepomáhám jim. Že tady zůstanu trčet…“

Nevyslovila to nahlas, ale Artair i tak v nastalém tichu slyšel slovo, jež zůstalo nevyřčené. Napořád. Že tady zůstane trčet napořád.

„Pro tebe je to těžší,“ prohlásil Chessun věcně. Byl jedním ze starších noviců, mladík se širokými rameny a slunečně plavými vlasy. „Většina z nás zjistila, že jsme Bdící, když jsme byli ještě malí. Kolik je tobě? Čtrnáct? Patnáct?“

Rea se na něj zaškaredila. „Čtrnáct.“

Chessun pokrčil rameny. „Tak vidíš. Byla jsi už moc zvyklá na normální život. Netušila jsi, že v tobě číhá netvor. A teď přemýšlíš, proč si nemůžeš prostě zajít do města a koupit si bochník chleba nebo spát v místnosti, která se nezamyká zvenku. Je to drsné tentononc… prozření.“

„Časem se to zlepší,“ řekl Artair. Pamatoval si, jak ho sem před pěti lety přivedli i jaký pocit vykořenění to v něm vyvolalo. „Zvykneš si tady. Mnichové nás zaměstnávají. A na zahradách můžeme chodit, kam chceme.“

„Naše farma doma má dvacet akrů,“ odpověděla Rea rozmrzele. „Mohla jsem nastoupit na vůz a zajet do Zmijího přístavu, když jsem měla chuť. Procházela jsem se po trzích. Šetřila jsem si peníze, abych si tam mohla něco koupit.“

„Tady nepotřebuješ žádné peníze,“ řekl Artair.

„Ani jsem neudělala nic špatného, aspoň ne moc,“ pokračovala Rea nevšímavě. „Nezpůsobila jsem žádnou trvalou škodu. Nedokážu uvěřit, že mi to udělali vlastní rodiče.“ Zachvěl se jí hlas a Rea rychle odvrátila hlavu, aby ostatní neviděli její výraz. „Že mě prostě nechali na tomhle místě. Ve vězení.“

„To jsi neudělala ty,“ upozornil ji Artair.

„Cože?“ Rea se na něj podívala. Měla příliš lesklé oči. Hrozilo, že se z nich každou chvíli rozlijí slzy.

„Ať se stalo cokoliv, neudělala jsi to ty.“ Artair se na ni usmál. Rea byla jen o tři roky mladší než on, ale v tu chvíli se zdála být až bolestně mladá. „Udělal to zlý duch, který v tobě sídlí a který nad tebou přebírá vládu, když spíš. Ne ty. Nemůžeme ho ovládat, ale můžeme omezit škody, které způsobí. Tím, že žijeme tady, ve Zlaté věži, daleko od zbytku světa.“ Vybavil si výhled z oken kláštera na rozlehlé moře, které ho mohlo dopravit na libovolné místo, a pocítil tupou bolest v hrudi. Ale hned vzápětí vyplula na povrch vzpomínka na to, co se stalo, když se ten druhý projevil poprvé. Kouř, krev a zkáza. „Takhle je to pro všechny bezpečnější.“

„Já vím, že jsem to nebyla já,“ řekla Rea, ale neznělo to, jako by si tím byla jistá. Artair věděl, že se jedná o jednu z nejobtížnějších lekcí, kterou si Bdící potřebovali ve Zlaté věži osvojit: že ten druhý je někdo jiný, zlý a oddělený od vás, ačkoliv číhá ve vašem vlastním těle. Ještě teď, po pěti letech v klášteře, se Artair nedokázal zcela zbavit svíravých výčitek svědomí kvůli činům toho druhého.

Chessun se zasmál. „Mluvíš jako bratr Benzin, Artaire. No tak, slunce ještě nezapadlo a já jsem ulepený od jablečné šťávy.“ Postavil se do mrazivého potůčku a dobrodil se do větší hloubky, ačkoliv si při tom namočil vyhrnuté nohavice. Všichni novici měli na sobě měkké bílé kalhoty, žlutou košili a krátké roucho hořčicové barvy. Chessun si ho vytáhl výš a zahákl ho za hlavu jako hrubou kápi. Artair se rozesmál.

„Děkuju,“ hlesla Rea tiše. „Tohle místo je tak… jiné než všechno ostatní.“

„Nakonec ti bude připadat jako domov,“ řekl Artair, i když se neubránil myšlence, jestli on sám vůbec ještě ví, co to slovo znamená. „Pojďte, než pro nás najdou nějakou další práci.“

Odpoledne ubíhalo docela příjemně, dokud se Chessun nerozhodl, že vyšplhá na vrchol vodopádu, což obnášelo stoupání po kluzkých, mechem porostlých kamenech. Artair se začal brodit jeho směrem, aby mu to rozmluvil, když tu mohutný novic uklouzl a s hlasitým šplouchnutím se zřítil do tůně. Někteří z ostatních poplašeně vykřikli, a ti plašší z nich dokonce odběhli, aby přivedli mnichy. Artair byl po letech bojového výcviku dost silný, aby kamaráda vytáhl z vody na travnatý břeh. Chessun si o kámen rozsekl kůži na spánku a z rány tekla krev, jež mu na rameni barvila žluté roucho na šarlatový odstín.

„Dvanáctka nás ochraňuj. Chessune, ty blázne.“ Artair kamarádem zlehka zatřásl, ale chlapcovy oči se obrátily v sloup. Artaira obestřela hrůza. „Ne, to ne… To nesmíš…“

Vedle Artaira se objevila Rea. V obličeji byla tak bledá, že se pihy na kůži zvýraznily do podoby inkoustových teček.

„Je v pořádku?“

„Nevím. Myslím, že omdlel, a jestli ano… Reo, vrať se do kláštera, nevím, co…“

Chessunovy oči se najednou zaostřily. Na zlomek vteřiny se zdály být o něco světlejší než ještě před chvílí a široký, vlídný obličej se stáhl vztekem. V tom okamžiku Chessun, jehož znal dlouhé roky, zmizel a Artair se skláněl nad naprostým cizincem.

„Chessune, počkej…“

Artair se nemotorně odtáhl, až mu bosé nohy uklouzly na mokré trávě, ale Chessun byl rychlejší. Zvedl velké svalnaté ruce a chytil Artaira za hrdlo.

„Tak se nejmenuju.“

Artair lapal po dechu. Byl o několik centimetrů vyšší, ale navzdory Chessunově mohutnější konstituci by za normálních okolností kamarádův útok bez potíží odrazil. Chessunova síla však nyní vyvěrala z jiného, temnějšího zdroje. Ve chvíli, kdy novic ztratil vědomí, nad ním převzal vládu ten druhý.

„Jsem venku!“ Bytost, která obývala Chessuna, se s viditelným úžasem rozhlédla po potůčku a zahradách. „Konečně můžu vypadnout z téhle smradlavé, prochcané díry.“

S heknutím vstal a odhodil Artaira zpátky do mrazivé vody. Než se promočený Artair vyhrabal na nohy, Chessun už mířil k Červené bráně. Ostatní novicové se rozprchli, z budov se naopak vynořila řada bratrů a sester a rychle se blížili k posedlému Bdícímu. Volali na Artairova kamaráda, vybízeli ho, aby se probudil a aby se vrátil, ale Artair věděl, že to nezabere. Duchové byli nejsilnější těsně poté, co převzali vládu nad tělem – obvykle to vyžadovalo celonoční spánek, aby se novicova mysl dostala dostatečně blízko povrchu a dokázala se vrátit.

I tak s rostoucí panikou v hrudi zvolal kamarádovo jméno.

„Chessune! Pojď zpátky!“

Červená brána byla jednou z nejstarších součástí kláštera – vznikla ještě předtím, než se sem nastěhoval Řád Věčného jitra. Byla ze železa a červený nátěr, který jí dal jméno, na mnoha místech oprýskal, ale nahoře se ježila řada nebezpečně vyhlížejících hrotů. Určitě byla zamčená – to platilo o branách Zlaté věže téměř vždy – a na výšku měřila přes tři metry. Nicméně ani taková překážka neodradí zlého ducha od pokusu o útěk.

Artair se dal do běhu.

„Chessune!“

Po obou stranách Červené brány stály věžičky. Artair se na ně za běhu podíval a z toho, co uviděl, se mu sevřel žaludek. Na cimbuří stáli mnichové a už přikládali šípy k tětivám dlouhých luků.

Nikdo odtud nesměl uprchnout.

„Chessune, stůj!“

Novic dospěl k Červené bráně a hmatal dlaněmi po nerovném povrchu, aby našel vhodné úchyty. Jeden z mnichů, bratr Elthem, k němu přiskočil a pokusil se ho odtáhnout, ale Artair viděl, jak jeho kamarád udeřil mnicha mohutnou pěstí do obličeje. Elthem se zlomeným nosem padl na kolena a novic obrátil pozornost zpátky k bráně. Ostatní mniši si vyměnili zachmuřené pohledy.

„Zastřelí tě, Chessune!“

Novic se po něm ohlédl přes rameno.

„Vrať se do cely, ty mrňavý blázne, jinak rozbiju obličej i tobě.“

Artair neměl žádný konkrétní plán, jen mlhavou naději, že pokud bude u Chessuna a zastíní ho před lučištníky, možná nebudou střílet. Plnou rychlostí vrazil do svého kamaráda a natlačil ho na Červenou bránu, která hluboce, nelibozvučně zaduněla. K zemi se snesly další vločky červené barvy.

„Ustup od něj!“ Artair poznal pronikavý hlas sestry Rosey. „Artaire, okamžitě od něj ustup, nemůžeš nic udělat.“

Artair popadl kamaráda za ramena a upřeně se mu zadíval do očí.

„Chessune, probuď se! Vrať se!“

Bytost, která obývala Chessunovo tělo, pomalu vycenila zuby v neradostném úsměvu. Krev ze škrábance na spánku měl nyní rozmazanou po celém obličeji, takže vypadal, jako by se právě vrátil z nějaké hrozné bitvy.

„Tady není žádný Chessun,“ řekl duch. „Pohltil jsem ho. Teď se odtud dostanu a prvního člověka, kterého potkám, rozsápu na kusy.“ Pozvedl hlas a chraptivě vykřikl: „Slyšíte to, vy pitomí mnichové? Budete mít na rukou krev…“

Artair s ním zatřásl, až ho námahou rozbolely ruce. „Zabijou tě, ty hlupáku!“

Tvor v Chessunově nitru se mu podíval do očí a na vteřinu se v nich objevil výraz, který Artaira ohromil. Byl to smutek? Nebo odevzdanost?

„Radši to než pomalou smrt, zatímco se po celý zbytek nanicovatého života díváš na ty samé čtyři stěny.“ Artair si vybavil, jak se ráno probudil, s očima upřenýma na jediné okénko cely. „Ten v tobě to dobře chápe.“

Artair se nadechl k odpovědi, i když si nebyl jistý, co vlastně řekne, ale Chessun sebou najednou trhl. Z mladíkova krku trčel dlouhý dřevěný šíp s pírky mířícími k modré obloze.

„Ne…“

Novic klesl k zemi. Mniši kolem nich se přiblížili. Něco potichu říkali, ale Artair jednotlivým slovům nerozuměl. Nespouštěl oči z Chessuna, který vypadal, jako by se pokoušel promluvit.

„Co máš na srdci?“ zeptal se Artair. Připadalo mu, že se mladíkovy oči opět proměnily a vrátily se k výrazu, který znal. „Jsi tam, Chessune?“

Jeho kamarád otevřel ústa, ale nevyšla z něj ani hláska. Proud krve, který mu tryskal z krku, se zmírnil v pouhý pramínek – to dotlouklo srdce, které ji pohánělo.

Když ho na sklonku dne bratr Benzin odváděl do cely, Artair se zastavil na prahu. Večer v klášteře proběhl v mimořádně vážném duchu. Než se Bdící společně navečeřeli, mniši pohřbili Chessunovo tělo na severním konci zahrady, na místě určeném pro jejich svěřence.

„Mohli zasáhnout mě.“

Benzin se dál pokoušel najít na mohutném svazku správný klíč.

„Cože to, chlapče?“

Ruce, složené v klíně, se mimoděk sevřely v pěsti.

A bylo to nebezpečné.