Přeložila Klára Kučerová

THE INVOCATIONS

Krystal Sutherland © 2024

All rights reserved.

Translation © Klára Kučerová, 2026

ISBN 978-80-284-0581-6

Všem naštvaným holkám

PROLOG

Je noc. Dívka se vrací domů sama.

Londýn, předvečer Všech svatých, a ulice před ní je prázdná a tichá – až na měkké pleskání jejích podrážek na chodníku a šustění podzimního listí, které vítr zvedá ze země. Zamžené sodíkové lampy se marně snaží prozářit tmu.

Dívka je převlečená za čarodějnici. Zelená kůže jako z animáku, špičatý klobouk, falešná bradavice na nose. Byla v Electric Ballroom na halloweenském koncertě se svými spolubydlícími a tam uviděla kluka, co se jí líbil, jak se líbá s holkou v kostýmu sexy anděla. Okamžitě svého převleku zalitovala a chtěla se vrátit domů.

Právě se prosmekla mezerou mezi budovami a minula hospodu na nábřeží, kam v létě chodívala s kamarády. Za oknem ozdobeným nálepkami netopýrů sedí dívka s obličejem pomazaným krví. Na lavičce se právě rozchází nějaký pár oblečený ve stejných, zářivě růžových overalech.

Dívka vkročí na lávku, která se klene přes kanál a navazuje na pěšinu na protějším břehu.

Právě tady, na mostě, se zastaví. Pod ní se klikatí úzký pás plytké vody. Za jasného dne můžete na dně vidět krámy obrostlé řasami: kola, nákupní vozíky, pneumatiky. V noci je však voda temná a neproniknutelná. Pokud byste neznali její hloubku, mohli byste si myslet, že je bezedná.

Bary a restaurace v Camden Marketu na protějším břehu jsou stále plné lidí, kteří vyrazili oslavit Halloween. Muži a ženy v kostýmech se shlukují kolem venkovních ohřívačů žhnoucích jako vesmírné koráby a se smíchem popíjejí z kouřících hrnků svařené víno.

Lávka se svažuje dolů k pěšině, která se vine podél Regentova kanálu, pod úrovní ulice.

Dívka na hranici tmy zaváhá a zvažuje své možnosti.

Po setmění se obvykle kanálu vyhýbá. Není osvětlený. Je to přesně ten typ místa, o jakých jí celý život říkali, že se mu má vyhnout už jen proto, že je holka. Jenže dneska je jí zima, je opilá, smutná a těší se na zbytek pad thai, který na ni, jak dobře ví, čeká v lednici. Pěšina podél vody je nejkratší a nejrychlejší cesta domů.

A přesto jí cosi říká, že by tudy jít neměla. Možná je za tím vzpomínka na to, co se jí stalo jiné noci, podobné této. Ve tmě číhal neznámý, jako by se všechna varování, která slýchávala v dětství a mládí, náhle zhmotnila do podoby dýchajícího, svalnatého těla.

Pak si dívka vzpomene na slova na svém zápěstí a pohladí bříškem prstu chladná, kovová písmena zanořená do kůže. Slova, která hledala celý rok. Slova, která znamenala, že se už nemusí bát noci a nikoho, kdo by se v ní mohl skrývat.

Přejde lávku. Ponoří se do temnoty.

První část cesty je v pohodě. Stezka je úzká, dlážděná. Kanál po obou stranách lemují bývalá skladiště, nyní přestavěná na luxusní byty. Světlo z jejich oken se odráží v poklidné hladině, a vytváří tak přízračný zrcadlový svět navazující na ten skutečný. U břehu jsou natěsnané hausbóty, kolem nichž se vznáší pach kouře ze spáleného dřeva. Na jednom sedí obrovský, tlustý pes a sleduje ji, když jde kolem. Zvuky oslav mizí v dálce, ale pořád je tu život. Jsou tu lidé, kteří by ji slyšeli, kdyby křičela.

Projde pod mostem. Je počmáraný graffiti a nasvícený ostrým modrým světlem, které má odrazovat narkomany. Dohromady to celé působí nebezpečně. Rychle pokračuje dál, zpátky do čekající tmy.

Další úsek je horší. Tady už nejsou žádné hausbóty. Žádné luxusní byty. Tady by jí nikdo na pomoc nepřišel. Okraj pěšiny je zarostlý zelení, popínavými rostlinami a trnitými keři, které ani s příchodem mrazivých nocí neopadaly. Dívka se přesune co nejblíže vodě; je si vědoma toho, že porost může skrývat útočníky.

Projde pod druhým modře osvětleným mostem a pak pod třetím, kde to páchne močí. Dojde až k patě schodiště, které se vynořuje z temnoty a stoupá vzhůru k jasně osvětlené ulici.

Dívka se vrací domů sama, ale sama není.

Jeho přítomnost si uvědomí dřív, než ho spatří. Není za tím zvuk, pohyb ani pach. Jen jakýsi prastarý reflex kolující v krvi od dob, kdy lidé ještě nebyli lidmi. Náhlý záchvěv děsu v břiše. Posun v energetickém poli, který ji přiměje ohlédnout se přes rameno a zastavit se.

Její oči ho najdou okamžitě – stojí na pěšině. Jen stín. Nic víc. Žádný obličej, žádná zbraň; nic, co by napovídalo, že jí chce ublížit. Jen muž.

Ale ona je dívka. Je sama. A je noc. A to samo o sobě stačí.

Skloní hlavu a bere schody po dvou, ale snaží se, aby to působilo přirozeně, jak to ženy dělají, když mají strach, ale nechtějí být nezdvořilé. Nutí se neběžet. Zatím není třeba panikařit. Je to jen muž kráčející v noci po pěšině. Utíkat by bylo nezdvořilé.

A někdy…

Inu…

Někdy se za tebou nestvůra pustí, právě když začneš utíkat. Tohle bolestné ponaučení jí už život přinesl.

Proto nyní rozvážně stoupá krok za krokem, stále výš a výš, ke světlu.

Schodiště ji vyplivne na Gloucester Avenue, jen jednu ulici od jejího bytu. Zůstane stát pod pouliční lampou, aby viděla, jestli ji muž sleduje, a vidí, že nesleduje. S úlevou vydechne a zamíří k domovu. Je bezměsíčná noc, černá jako kolomaz. Taková vábí hladové démony z podsvětí, aby se nakrmili dušemi živých. Londýn je plný magie, temné a nebezpečné, stačí se dobře dívat, a to ona už umí.

Zaštěká pes.

Dívka vzhlédne a dlaní zadusí výkřik.

Člověk, kterého předtím viděla u kanálu, teď stojí na chodníku přímo před ní. Je blíž než předtím.

Dívka se znovu zastaví. Dívá se. Srdce jí buší jako splašené. Přerývaně, plytce dýchá, zatímco se snaží pochopit, jak se to mohlo stát. Jak ji mohl sledovat? Jak se mohl dostat před ni? Jak to, že se dokázal přesunout tak rychle? To prostě nebylo možné. Nebylo.

Pak si znovu vzpomene na slova na svém zápěstí.

Už není důvod se bát.

Po její pravici je hluboký stín, vlhký a těžký, jako jsou stíny stromů v lese. Dívka k němu vykročí, vstoupí do něj, nechá se jím pohltit a –

Vynoří se ze stínu o ulici dál. Trochu zadýchaná. Malinko roztřesená. Rozhlédne se. Je opět sama. Tudy ji dotyčný následovat nemohl. Vešla do jednoho stínu a z druhého vystoupila.

Na tváři se jí objeví nepatrný úsměv, když znova zamíří ke svému bytu, od něhož ji teď dělí jen pár vchodů. Cena, kterou za tu moc zaplatila – krev, peníze a duše –, za ten pocit bezpečí stála.

Dívka vystoupá pět schodů k modrým vchodovým dveřím a odemkne. Když vejde dovnitř a otočí se, aby za sebou zavřela, znovu ho spatří. Teď stojí hned pod schody. Nehybný, téměř na dosah. Je jí tak blízko.

Ale to není možné. Muži nemohou používat magii. Tak jí to řekli. Tak jí to slíbili. Muži nemohou psát zaklínadla. Nemohou si vypalovat invokace do kůže. Muži nemohou poutat své duše k démonům výměnou za moc.

Muži nemohou používat magii.

A přece. Tady je. Zase.

Zůstanou stát, dívají se na sebe. Ale – dívá se vůbec? Nevidí mu do tváře, nedokáže rozeznat jeho oči, nos, vlasy. Je jako prázdnota v prostoru, černá díra, ze které neunikne žádné světlo.

Dívka prudce zabouchne dveře, zapotácí se, couvá. Schody vedoucími k jejímu bytu ve třetím patře se nezdržuje. Vrhá se do tmavého kouta chodby, vynoří se z jiného stínu ve své kuchyni a nahmatá v dřezu jeden ze špinavých nožů, které její spolubydlící neustále nechávají máčet.

Zatímco upírá oči na dveře a čeká, čepel se v její křečovitě sevřené ruce chvěje jako rákos. Čeká na úder do dřeva, na pohyb kliky, na okamžik jako z hororového filmu, kdy by se slušelo vykřiknout.

Nic se neděje.

Nic se neděje.

Nic se neděje.

A pak, když si konečně začne myslet, že je v bezpečí, že to byl jen halloweenský vtipálek, který si z ní vystřelil, její hrdlo sevřou silné ruce.

Jedna

Emer Byrnová sedí v nejvzdálenějším koutě jídelny na Brasenose College, shrbená nad talířem plným jídla. Místností obloženou dřevem proudí studenti, na tácech mají úhledně vyskládaná vejce, toasty a čaj a přítomnosti cizinky si nikdo nevšímá. Ospale zírají do mobilů. V uších mají airpody. Při jídle si podtrhávají zvýrazňovači řádky v učebnicích. Oxfordští studenti bývají vnímavější při obědě nebo večeři, tehdy jsou vůči neznámým tvářím podezřívavější, což je důvod, proč Emer chodí do univerzitní jídelny výhradně jen na snídaně. Nikdo ji neotravuje. Nikdo se s ní nesnaží zapříst hovor. Nikdo si nevšimne, když si vezme ještě druhý muffin na cestu.

Venku odemkne své kradené kolo, které předtím připoutala řetězem k mříži u Radcliffe Camera. Emer zachytila skeptickou poznámku procházejících turistů: „Nevypadá to jako kamera –“, ale jí to nikdy zvláštní nepřišlo. Slovo camera má v řečtině a latině stejný základ jako komora. Dívce, která plynně ovládá latinu a tucet dalších starých jazyků, to přijde naprosto srozumitelné.

Zatímco vede kolo přes náměstí, opakuje si. Za Camerou je další okázalá budova: palácová zeď, za níž se tyčí věže připomínající hroty kopí. All Souls College. Po levé straně má o něco robustnější, hranatější budovu, též ze světlého kamene a rovněž s věžičkami – Bodleyovu knihovnu. Po pravé straně se pak tyčí další zdobná věž. Univerzitní kostel Panny Marie. Oxfordští studenti musí názvy těch budov znát, a tak se je Emer naučila taky.

Když sem předloni v létě přišla poprvé, roztřesená a vyděšená, že už po ní jdou, připadalo jí celé tohle místo matoucí. Myslela si, že univerzita bude jeden velký areál, ne celá plejáda budov a kolejí – rezidenčních domů – rozesetých po městě, z nichž každá má svou vlastní historii a kouzlo. Některé jsou velmi staré, například Balliol byla založena ve 13. století. Jiné jsou mnohem novější, například Linacre, kam má dnes ráno Emer namířeno, pochází z roku 1962.

Zatímco šlape do pedálů, chladný vzduch ji bodá do kůže. Do ulic už dorazil podzim. Okapy jsou plné medově zlatého listí a pískovcové fasády zalévá bledé sluneční světlo.

Linacre College má v suterénu posilovnu. Emer naskenuje průkaz, který není její, a zamíří se převléknout do šatny. Z batohu vytáhne oblečení na cvičení: tmavě modrou mikinu s logem Oxfordu a kraťasy, obojí ukradené v univerzitním obchodě se suvenýry. Oblečení je zatuchlé a zvlhlé potem po včerejším večerním tréninku i po všech předchozích.

Emer běží ze všech sil celých pětačtyřicet minut, a když sestoupí z pásu, cítí, jak se jí točí hlava. Cítí tíhu svých svalů, ale v tom dobrém slova smyslu. Při chůzi ráda vnímá tu hmotu, všechny ty svaly přikryté kůží, obepínající kosti. Toto je síla.

Po běhu se vrátí do šatny, pod sprchu si stoupne oblečená a vtírá do látky mýdlo, dokud nezačne pěnit. Pak nechá proud vody smýt pot a špínu uplynulých dnů, stejně jako slabý pach síry, který jí prosakuje z kůže. Svlékne si promočené šaty a pořádně je vypere, stejně jako spodní prádlo – všechny tři sady. Vyždímá je a pověsí na háčky, kam si občas lidi věší bundy a kde tu a tam zapomenou své ručníky. Když má vše vyprané, zůstane stát pod sprchou a pustí si vodu tak horkou, až jí bílá kůže zrůžoví. Je to hloupý luxus. Dokonce i teď, tolik let poté, co ji Nessa našla napůl zdivočelou v lese, v ní fakt, že má přístup ke sprše, vzbuzuje touhu smát se a plakat zároveň.

Utře se ručníkem, který tam někdo nechal, a chvíli si ve velkém, zamlženém zrcadle prohlíží své nahé tělo. Obdivuje silné pletence svalů na rukou a nohou i pekáč buchet, který se vyrýsoval na jejím dříve plochém břiše. Na levé noze jí chybí dva prsty, na levém předloktí má pěticentimetrovou nezhojenou ránu a pod klíční kostí, tam, kde se olověný přívěsek dotýká kůže, se jí udělala ošklivá červená vyrážka.

Ženy z Linacre si tu nechávají deodoranty, šampony, kondicionéry, make-up, rtěnky i řasenky. Emer použije, co je třeba, a převlékne se zpátky do oblečení, ve kterém přišla. Béžový vlněný kabát, černý rolák, tvídová sukně, černé punčochy, černé boty. Byly to tytéž věci, které jí Nessa nacpala do batohu před dvěma lety, než ji vystrčila ze dveří a řekla jí, aby utíkala, protože po tomhle po ní půjdou.

V poledne jde Emer na svou první a zároveň jedinou „hodinu“ toho dne. Je to přednáška z matematiky. Z matematiky umí jen to, co ji kdysi naučila matka, a ta zemřela, když bylo Emer sedm. Chápe princip sčítání, odčítání a násobení, ale v praxi si s nimi bez počítání na prstech neporadí. Nessu občas popadla potřeba ji to naučit, ale sama nikdy do školy nechodila a znala jen to, co ženy z rodu Byrnových považovaly za užitečné: kdy na jaře zasít semena, jak z rostlin vyrobit tinktury, jak mluvit jazyky mrtvých.

Emer by raději chodila na přednášky o jazycích – čím starší, tím lepší –, ale ty se konají v malých místnostech pro malé skupiny… a nepodává se tam jídlo. Na přednášce z matematiky servírují bánh mì, na jedné straně místnosti vepřovou, na druhé straně vegetariánskou variantu. Nad stolem visí cedule VEZMĚTE SI PROSÍM JEN JEDNU PORCI. Emer popadne dva sendviče s vepřovým, pak vyjde z auly, vrátí se druhými dveřmi a vezme si ještě dva vegetariánské.

Na přednášce je tolik lidí, že si musí sednout ke zdi na koberec. Na začátek pozvali mladou ženu, která vypráví o tom, jak získala stipendium na elitní univerzitě v Americe. Emer napadne, jaké tam asi mají jídlo. Pak začne samotná přednáška. Profesor, tak jako každý týden, píše na tabuli podivné symboly. Egyptským hieroglyfům Emer rozumí, ale tomuhle ne. Poslouchá, dívá se a postupně sní všechny čtyři sendviče. Když k ní dorazí prezenční listina, podívá se na ni, chvíli předstírá, že hledá propisku, a pak ji pošle dál, aniž na ni připsala své jméno. Nikdo si toho nevšimne. Naučila se být neviditelná.

Přednáška trvá do poloviny odpoledne. Když skončí, Emer se vrací k Radcliffe Camera a zamíří do Bodleyovy knihovny, kde se usadí za stolem z tmavého dřeva obklopeným dřevěnými regály stejné barvy.

Právě kvůli knihovně je tady. Knihovna je ten důvod, proč se rozhodla ukrýt v Oxfordu, a ne jinde, když v noci před dvěma lety uprchla z Corku.

Tady Emer čte. Okny dovnitř pronikají dlouhé, šikmé, zlatavé sluneční paprsky. Ve vzduchu se vznáší vůně kůže a starého papíru. Je to její nejoblíbenější místo na světě. Tady nachází knihy, které tu pro ni byly přichystány – u svých nohou, na vedlejší židli. Nikdy je nemusí hledat; prostě se objeví, jako kouzlem. Knihy o prajazycích. Knihy o sigiliích a runách. Knihy o sumerštině, chattijštině, elamštině, churitštině. Knihy o lineárním písmu a krétských hieroglyfech. O slabičných písmech a logogramech a restriktivním psaní. Emer je čte všechny, od začátku do konce, a dělá si přitom rozsáhlé poznámky. Zatímco pracuje, pohrává si s přívěskem; ruličku vytvořenou z plátku olova vyklepaného dotenka jako hedvábí otáčí mezi prsty. Podvědomé gesto, jímž se ujišťuje, že přívěsek je stále na svém místě.

Na konci knihy o prajazycích Emer přívěsek sundá a rozvine svitek, aby si zkontrolovala svou práci. Do olova jsou vyrytá ta nejhorší slova, která Emer našla ve všech mrtvých jazycích, jež kdy používaly písmo.

Všechna slova pro krev.

Všechna slova pro nenávist.

Všechna slova pro pomstu.

Dnes přidá nové slovo, hrotem rydla jej drobnými znaky vyškrábe na samý okraj, pak vzhlédne a pozoruje ostatní lidi v místnosti, již v mlčenlivém soustředění upírají zrak do knih a laptopů. Všichni jsou tak čistí. Všichni sedí tak rovně. Všichni jsou přesvědčení, že sem patří. Emer si je pozorně prohlíží a snaží se je napodobit. Držení páteře. Jak mhouří oči, když přemýšlejí o problému na obrazovce, frustrovaní, ale jistí si tím, že jejich intelekt nakonec zvítězí. Ženy působí svěže, nosí uhlazené culíky a jen lehký make-up. Muži jsou čerstvě ostříhaní a boty se jim lesknou. Lidé jsou přímo stvořeni k rozpoznávání vzorců a Emer se musí snažit, aby zapadla. Aby nevzbudila podezření.

Když se jeden muž zvedne a odejde na toaletu, Emer vstane, dá si přívěsek kolem krku a projde kolem jeho pracovního místa. V otevřeném batohu nechal peněženku. Nepřestává ji překvapovat, jak bezstarostně oxfordští studenti nechávají své věci bez dozoru. Jak samozřejmě si důvěřují. Emer předstírá, že jí vedle batohu něco upadlo, a shýbne se. Nevezme celou peněženku. Jen to, co se jí bude hodit při pohybu městem – studentskou průkazku. Hotovost.

Večer Emer sní muffin, který si schovala od snídaně, a vrátí se do posilovny, kde další hodinu zvedá činky. Její přítomnost v malé místnosti určené jen pro studenty Linacru nikomu nepřipadá zvláštní. Proč by taky měla? Emeřino sportovní oblečení pořád schne, a tak si oblékne mikinu s nápisem Oxford Medicine, kterou někdo nechal zmuchlanou ve skříňce. Někteří muži na ni zírají, když prochází kolem. Snad proto, že jsem hezká, říká si, možná dokonce úchvatná s těmi zrzavými vlasy a hnědýma očima, ale to se zrovna nehodí, když se snažíš být nenápadná, nezapamatovatelná.

Jak ta dívka vypadala? vyptávali se nejspíš policisté její sousedky tam v Corku. Ta dívka, co zabila vašeho manžela?

Po tréninku jde Emer do společné kuchyně v Linacru, udělá si kávu, vypije ji a hned si udělá další. Zásuvky jsou tu plné čajových sáčků, kelímků s hnědou omáčkou, kávových kapslí a jednotlivě balených sušenek. Tolik jídla. Vzpomene si na noci, které jako dítě trávila v lesích kolem Lough Leane, promrzlá a pološílená hladem, zatímco v Oxfordu měli po celou dobu tyhle šuplíky. Vezme si čtyři sušenky a strčí je do batohu. Pak si vezme ještě čtyři, dvě do každé kapsy kabátu.

Už je noc. Obloha je jasná, štíty se temně, pochmurně tyčí v šeru. Emer jede k pizzerii Franco Manca a postává venku; čeká, až od některého ze stolů odejdou studenti. Nemusí čekat dlouho. Tři dívky se zvednou a odcházejí, povídají si a smějí se. Na stole po nich zůstala půlka pizzy, talíř se salátem a skoro celé pivo. Emer vklouzne do restaurace, posadí se ke stolu, kde předtím seděly dívky, a všechno, co nechaly, sní. Nespěchá. Vychutnává si pizzu. Pomalu upíjí pivo. Když dojí, odejde. Nikdo ji nezastaví, protože účet už byl zaplacen.

Venku na ni čeká temné město prolezlé listopadovým chladem. Do ulic se vplížil pozdní podzim a ukolébal je do časného ticha. Pouliční lampy jsou nažloutlé, vypadají jako plynovky. Připomene jí to svíčky, které její matka rozsvěcela po celém domě, když byla ještě malá.

V noci Emer pozoruje muže. Ve dne od nich odvrací pohled, když to nejde jinak, věnuje jim nesmělý úsměv a choulí svou svalnatou postavu, aby vypadala drobnější, slabší, zranitelnější. Teď ale narovná ramena a v plnosti odhalí jejich šíři, cítí váhu a jistotu svalů, které si vypracovala. V teplém oblečení vypadá křehce, ale je silná, a právě to, jak už zjistila, je nebezpečné.

Emer pronásleduje muže na kole. Muži nevědí, jaké to je být loven. Když jdou sami noční ulicí, nepředstavují si prsty svírající jejich hrdlo ani tlumenou ránu, až jejich lebka dopadne na chodník.

Nemyslí na to, že jim cizí lidé vtrhnou do domu a povraždí celou rodinu.

Emer je vyhledá, když sedí, postávají nebo si jen tak jdou, naprosto v klidu a bez obav. Protože když jsi muž, nemáš důvod se bát. Tma ti patří. Je to tvůj prostor.

Když Emer dojede na Christ Church Meadow Walk, zpomalí. Naproti je nízký kamenný most. Folly Bridge. Je to její oblíbené místo hned po knihovně. Řeka Temže je obklopena nesourodou směsicí stromů: vybledlými eukalypty, tmavozelenými jehličnany a duby oděnými do zářivých podzimních tónů v barvě višňových lízátek a pomerančového sorbetu. Je skoro devět. Kromě ní je tu jen jeden další člověk: na lavičce sedí světlovlasý muž, dívá se na řeku a přitom jí burger. Emer si sedne vedle něj, až příliš blízko, upře na něj pohled a čeká.

Muži ji považují za kořist.

Netuší, že je návnada.

„Můžu pro vás něco udělat?“ zeptá se muž. V jeho hlase a očích není ani stopa strachu. „Jste v pořádku?“

Emer dál zírá. „Andy?“ zeptá se. Už jsou to dva roky, co opustila Irsko, ale její přízvuk je pořád zřetelný.

Jen to zkus, pomyslí si. Zkus mi ublížit.

Uvidíš, co se stane.

Uvidíš, co dokážu.

„Ne. Já jsem John.“ Muž se tváří nechápavě. Ustaraně. Nic dalšího neřekne. Emer vstane, vycouvá a nechá ho na pokoji.

Emer jezdí další tři hodiny, až má prsty ztuhlé zimou. Město je tiché a už tu nejsou žádní další muži, které by mohla pronásledovat.

O půlnoci se vrátí do Brasenose, kde ráno jedla muffin. Je úterý večer a ve společenské místnosti se koná večírek. Je tu jídlo i alkohol a Emer si dopřeje obojí, zatímco se proplétá davem. Nikdo si jí nevšímá. Patří tam. Jeden kluk se ji snaží oslovit, ptá se na jméno, ale je tu moc světla a Emer má znova shrbená ramena. Kluk chvíli čeká na odpověď, Emer však mlčí a on to po chvíli vzdá, ale naposledy si ji podezřívavě přeměří.

Chyba. Flirtování je část jejího maskování, jejího převleku. Nemůže být za divnou holku. Nemůže být tak nápadná, že si na ni lidi vzpomenou, až někdo přijde a začne se ptát.

Na chodbě jsou toalety. Emer sedí na sklopeném záchodovém prkénku, pojídá taštičky s kari, popíjí pivo a čeká, až party skončí, což kvůli nařízením pro omezení hluku nastane v jednu ráno. Studenti se musí dobře vyspat, pokud mají jednou vládnout světu.

Emer si umyje obličej, nechá si vodu z kohoutku téct do dlaní a pětkrát se napije. Ve světle zářivek vypadá bledá, jakoby nemocná. Pod očima má modré půlměsíce. Udělá si v duchu poznámku, že musí jíst víc brokolice, a znova se pětkrát napije.

Když zhasnou světla a všichni odejdou, Emer vytáhne svazek ukradených klíčů, který je už hodně těžký, protože jsou jich desítky, a odemkne společenskou místnost. Je tam nepořádek, drobky, rozházený nábytek, ale je to vytápěný, uzavřený prostor a to stačí. Je to víc než dost.

Než usne, vytáhne ze svého batohu nůž, přejede čepelí po levém předloktí a znovu otevře částečně zhojenou ránu, kterou prořízla už včera večer, předevčírem a stovky nocí předtím. Krev vytryskne na povrch a stéká po paži. Emer stříkne kapky po zdi a přitom recituje zaklínadla, která se jako dítě naučila od matky, zatímco obchází místnost po obvodu. Poprvé, podruhé, potřetí.

Pak si lehne na pohovku, vlněný kabát si nechá na sobě pro případ, že by musela utíkat, a naslouchá konejšivým zvukům démonů olizujících její krev, zatímco upadá do lehkého spánku.

Dva

Je 8.00 ráno, když se Jude Wolfová probudí. Je oblečená a lapá po dechu ve své vaně.

Voda, ve které se s trhnutím probere, je studená a černá jako inkoust. Místnost – její ložnice – je zdevastovaná, všude leží rozbité sklo a perské koberce pokrývající dřevěnou podlahu jsou nasáklé vodou.

Jude se párkrát zhluboka nadechne a snaží se vzpomenout si, co se stalo. Bolesti přišly někdy kolem západu slunce. Nejdřív to byl jen tupý pocit v noze, žertovná předehra k bouři, která měla přijít. Brzy po setmění začala pít – to když bolest začala být palčivá a oslepující a ona už nedokázala ovládnout touhu drásat si ránu, aby zdroj té neskutečné bolesti vyškrábala ven. Tehdy si napustila vanu a ponořila své zahnívající tělo do horké vody ve snaze najít úlevu, která však nepřišla.

Jude si pak vypomohla tím nejobyčejnějším kouzlem na světě: uvedla se do bezvědomí.

„Vy hajzlové mizerní,“ pronese Jude, když zvedá své mokré tělo z vany.

Jude je pořád oblečená, stejně jako včera a jako každý jiný den, v dokonale ušitém černém obleku, který její táta naprosto nesnáší, protože by ji raději viděl v šatech. Taky by se mu víc líbily dlouhé vlasy, ačkoliv Jude svou černou kštici už roky nosí sestříhanou do mikáda těsně pod uši.

„Vypadáš jako lesba,“ řekl jí jednou. Lawrenci Wolfovi jaksi nedocházelo, že přesně o to jí jde.

Hustá mazlavá hmota ve vaně se pročistí a promění zpátky ve vodu, jakmile je z ní Jude venku. Skloní se a špičkou prstu se dotkne hladiny. Do vody okamžitě sklouzne černá kapka, která začne bobtnat, převalovat se a vřít jako čertovská koupelová bomba, dokud Jude prst nevytáhne. Pak se voda opět zklidní a projasní.

Ukáže té pitomé vaně prostředníček, pak rukou sevře mokrou látku zakrývající pravé stehno, neboť ucítí prudké bodnutí bolesti. Stále není konec. Dozvuky bude cítit v těle ještě několik dní. Svalí se na postel a snaží se to prodýchat.

Když se znova dokáže pohnout, vstane, opatrně svlékne promočené oblečení, jako by odstraňovala gázu z rány, a odbelhá se k zrcadlu ve zlaceném rámu na opačné straně místnosti. Na stehně má ošklivou ránu, oteklou a gangrenózní. Kůže od kolena po tříslo podezřele připomíná ohořelý špalek. Je vysušená a tvrdá na dotek, s hlubokými prasklinami, ze kterých vytéká hnis a síra. V ráně je nápis, kovová písmena zanořená do masa, ale pokožka je tak zdeformovaná, že písmena už netvoří slova. Není to běžná rána. Je stará, nehojí se a někdy, když je v místnosti opravdu ticho, Jude slyší, jak k ní šeptá.

Šeptá jí právě teď. Polije ji pot, přitiskne na tu hnusnou věc dlaň a křičí palčivou bolestí, ale aspoň svým křikem přehluší ty hlasy.

Je to jazyk, který by neměla slyšet.

Jazyk démonů.

Lidské tělo na něj instinktivně reaguje. O chvíli později Jude zvrací, napůl kvůli démonskému jazyku a napůl kvůli palčivé bolesti způsobené tím, že se dotkla rány. Bolest se jejím tělem valí ve vlnách, vyzařuje z pahýlu, který kdysi býval jejím stehnem, a přelévá se přes ni znova a znova.

„Jasně, chápu, nezahrávat si s okultismem,“ vydechne Jude a klesne na podlahu posetou střepy.

Uběhne několik minut. Jude nehybně leží a prohlíží si svou ruku. Že se dotkla rány, zanechalo na její dlani zarudlý flek. Hřbetem téže ruky setře dlouhou slinu visící ze rtů a posadí se, aby v zrcadle zhodnotila škody na svém těle.

Ježíši Kriste, vysají mě do mrtě, pomyslí si, když uvidí tu cizí bytost s obrovskýma očima, která na ni zírá ze zrcadla. Kdysi bývala Jude Wolfová krásná jako ďábel, hotová módní ikona. Vysoká dívka s údy štíhlými jako baletka po své matce, zesnulé miss Juditě Novákové. Byla naprosto úchvatná. Holky – a taky někteří zmatení kluci – se do ní zamilovávali na první pohled. Teď však bylo její tělo slabé a pohublé. Z řezu na hranici vlasů jí stékala krev po půlce obličeje, kde zaschla a sloupala se do rezivé mozaiky. Na jazyku má žlutý sirný povlak a vzadu v ústech, kde už kost začala měknout, se jí kýve několik zubů.

Jude věděla, že za magii se platí – za všechno se musí platit –, jen nečekala, že ta cena bude až tak… strašlivá.

Zazvoní telefon. Zvedne ho.

„Hey Jude,“ zazpívá Elijah.

Jude se neubrání úsměvu, i když jí ta zatracená písnička přijde otravná. „Tenhle song Paulu McCartneymu nikdy neodpustím.“

„Víš, tuhle jsem si vzpomněl, jak jsme se poprvé opili. Pamatuješ? Na té svatbě, kde jsem přemluvil kapelu, aby zahrála Hey Jude, a ty jsi na ně ječela, dokud nepřestali?“

Byli tehdy tak mladí. Jude bylo jedenáct a Elijahovi třináct let, když je na svatbě jednoho z otcových obchodních partnerů nechali bez dozoru. Zatímco dospělí tančili, oni obcházeli stoly a usrkli z každé sklenky, kterou našli. Když jim došlo, že jsou totálně namol, bylo už pozdě.

„Pamatuju,“ řekne Jude. „Poblinkala jsem nevěstu. To bylo fakt drsné.“

„Tehdy jsem si uvědomil, že tě mám ze všech sourozenců nejradši.“

„Trvalo ti jedenáct let, než ti došlo, že jsem lepší než Jezdci?“

„Byla jsi hrozně otravné děcko.“

„To není pravda. Byla jsem anděl.“

Jude slyší v pozadí tlumené hlasy a přemýšlí, kde bratr je a s kým teď tráví čas, když už nebývá s ní.

„Ano, děkuji,“ řekne Elijah komusi a pak zpět do telefonu: „Musím letět, Judinko. Jen jsem chtěl vědět, jestli ještě žiješ.“

„Žiju,“ odpoví Jude, ale Eli už zavěsil. „Tak jo,“ pronese sama k sobě. „Hrajeme až do konce, Wolfová.“ Bytost v zrcadle nevypadá přesvědčeně, ale jakou má jinou možnost, než se se svými démony porvat?

Jude vstane, navlékne si hedvábný župan, nazuje polobotky, každou jinou, a jde zhodnotit škody ve zbytku domu.

Bydlí sama v Hoxtonu, ve staré tiskárně z devatenáctého století přestavěné na obytný dům. Podlahy zdobí perské koberce a přijímací salonek vycpaní plameňáci, je tady domácí divadlo pro šest osob s červenými závěsy a fialovými sametovými křesly, tři ložnice (každá s vlastní, volně stojící měděnou vanou), dvě střešní terasy a místnost, kde celou jižní stěnu tvoří velkoplošná okna s ocelovými rámy, nabízející výhled na vzdálené město. Knihovny jsou nacpané svazky vázanými v kůži. V kuchyni stojí sporák AGA se šesti hořáky a čtyřmi troubami.

Je to zlatá klec.

Dům jí darovali – nebo spíše vnutili – před dvěma lety, krátce po jejích patnáctých narozeninách, spolu s měsíční apanáží, která jí umožňovala samostatný život. Toto uspořádání mělo několik podmínek: Jude nesměla znovu kontaktovat svou rodinu. Jude nesměla mluvit s tiskem. Jude se nesměla nechat vyfotit v žádných dalších kompromitujících situacích. Jude se nesměla vrátit do školy. Jude si měla dát život do pořádku, aby dál nedělala hanbu jménu Wolf.

Zbytek domu je ve stejném stavu jako ložnice. Na podlaze leží roztříštěné sklenice. Těch pár kusů nábytku, co má, je převrácených. Ve zdech jsou díry, na oknech je rozmazaná páchnoucí tmavá hmota – snad hnis z její rány? Když se to stalo poprvé, myslela si Jude, že ji někdo vykradl, zatímco byla v bezvědomí. Teprve po instalaci bezpečnostních kamer a když si přehrála záznam další epizody, pochopila, že to dělá ona sama. Nebo spíš jistý neviditelný a pořádně naštvaný démon, který vláčel její bezvládné tělo sem a tam a narážel jím do věcí.

Uvnitř Jude zuří bitva. Skutečná bitva o její duši. Dva démoni ji chtějí zachovat při životě, aby z ní mohli vysávat životní sílu. Jeden chce, aby zemřela, aby se jí mohl nadobro zbavit. A ona musí žít s tím, že tihle tři v ní bojují o nadvládu.

V kuchyni je otevřená lednice, na podlaze zasychají omáčky z rozbitých lahví – ale kávovar zůstal naštěstí ušetřen.

Jude si udělá dvě espressa, tak jako každé ráno. „Jedno pro tebe, jedno pro mě,“ řekne fotografii své matky v životní velikosti, zatímco se sveze na podlahu do tureckého sedu a jeden z šálků k ní přisune. Judita na ni shlíží jasnýma, bystrýma očima – stejnýma, jaké má Jude – a Jude přemýšlí, co se stalo s matčinou duší. Moc dobře ví, že démoni existují, stejně jako ďábel. Zbytkem si ale jistá není. Co se stane s lidmi, když zemřou?

Po kávě začne Jude svůj den: otevře laptop a projde chaotické google dokumenty soukromých detektivů, které si aktuálně platí – teď už jich je třináct –, a potom je postupně všechny obvolává, aby zjistila, co je nového. Většina jí to nezvedne, protože většina nevěří, že to, co Jude hledá, vůbec existuje. Peníze si od ní vezmou, samozřejmě, ale odvedou nějakou práci? To sotva.

Obvykle Jude takový přístup frustruje, ale dnes ji přímo rozzuří.

Nakonec jí telefon zvednou jen tři detektivové z třinácti. Saul, jediný, kdo jí bere telefon pravidelně, jí znuděným tónem sdělí, že volal věštcům na placené linky, a utratil tak 600 liber, které chce proplatit, než Jude poskytne jakékoliv informace. Jude odolá pokušení sdělit mu, že je idiot, a vysvětlí mu, už potřetí, že nehledá žádného věštce, sakra. To Marta má něco zajímavějšího (konečně, jindy má sklony odmlčet se na celé měsíce). Získala stopu ohledně mladé slamerky, již viděla vystupovat v jednom podniku, který sledovala. Je to sice výstřel do tmy – ale co v Judině situaci není? Posledním kontaktem, který to zvedne, je Harry, což není ani tak detektiv, jako spíš nepříliš schopný informátor nasazený přímo v terénu. Začalo se proslýchat, že se z Oxfordu poslední dobou šíří kvalitní kletby, a Harry tam studuje anglickou literaturu. Jude si ho najala, aby prověřil své spolužáky.

„Takže není nikdo, kdo by se zajímal o latinu?“ zeptá se Jude.

„Je to Oxford. Každý se tváří, že umí číst a psát latinsky. Musíš být konkrétnější.“

Jude mu tedy znovu vysvětlí, o co jí jde, podrobněji a s menší trpělivostí než poprvé. Hledá spisovatelku, nejspíš básnířku. Musí plynně hovořit latinsky, ale pravděpodobně ovládá i jiné klasické a staré jazyky. Co mu předtím neřekla: existuje – jak to jen říct taktně? – vysoká pravděpodobnost, že se kolem dotyčné bude vznášet slabý zápach síry. Jude se nechce pouštět do větších detailů, protože jakmile začnete používat slova jako kletba a čarodějka, lidé se buď rozesmějí, nebo položí telefon. Anebo – a to je chyba, kterou udělala se Saulem – jí začnou podstrkovat každou podřadnou věštkyni, kterou najdou, a očekávají, že jim za to zaplatí.

„Síry?“ zeptá se Harry.

„Ano, Harry. Síry. Ptám se tě, jestli náhodou neznáš nějakou nadanou básnířku, která smrdí jako zkažená vejce.“

„Nevím. Ztratil jsem čich, když jsem měl covid. Proč by měla smrdět po síře?“

Jude si promne kořen nosu a řekne si k čertu s tím. „Čarodějku, Harry. Hledám čarodějku. Před dvěma lety jsem k sobě omylem připoutala jednoho naštvaného démona proti jeho vůli. Teď jsme spolu svázaní, ten démon a já, až do smrti a jemu se to sakra nelíbí, protože má hlad. Démoni čekají, že za své služby dostanou odměnu v podobě lidské duše, na které mohou hodovat, jenže tenhle démon, místo aby se mnou krmil, nechá mou duši odumírat a já budu po zbytek svého krátkého, prokletého života ošklivě trpět, pokud se mi nepodaří najít nějakou opravdu šikovnou čarodějku, která to napraví.“

Harry zavěsí. Jude mrští telefonem přes celou místnost, ze všech sil zařve: „KRETÉNE!“ a pak levou nohou kope do věcí, dokud vystačí s dechem.

Potom pročesává fóra na Redditu a hledá určité výrazy – psaní kleteb, voces mysticae, posednutí démonem – v naději, že narazí na další skrytý poklad, ale nenachází nic.

Dopoledne se pak pustí do úmorné práce spočívající v úklidu a opravách domu. Je to nekonečný boj s ničivou mocí kletby. Temná magie se usadila v jejím těle, ve svalech i kostech, ale také z ní prosákla ven a otrávila stěny a podlahy. Když se sem nastěhovala, dům byl bez poskvrnky, ale teď chátrá, stejně jako ona. Je tu pořád zima, i když pustí vytápění na maximum. Stěny se hroutí dovnitř, jako by konstrukce domu už nedokázala unést jeho tíhu. Barva se pod jejími prsty vzdouvá a olupuje. Elektroinstalaci už museli několikrát předělávat, protože kabely se ve zdech taví a třepí. Voda prosakuje na tolika místech, že Jude vzdala pokusy o opravy a v každém pokoji stojí kbelíky zachycující stékající kapky. Světla samovolně poblikávají. Ve štěrbinách kolem oken kvílí meluzína.

Že se dům kolem ní rozpadá, však není zdaleka to nejhorší.

Být prokletý znamená být pronásledován. V noci k Jude přicházejí umírající bytosti. Zatímco spí, z děr vylézají pavouci a mění se v pokroucené, škubající se uzlíky. Létající hmyz padá mrtvý k zemi, když projde kolem. Rostliny v její přítomnosti vadnou a jejich listy se krabatí jako kůže.

Dnes leží na každé terase mrtví ptáci, peří jim vypadává po chomáčích. Jude je sbírá holýma rukama a cítí na prstech prášek, kterým je peří pokryto. Když vyrůstala v otcově bytě ve věžovém domě, holubi naráželi do oken neustále a na skle po nich zůstávaly otisky jako sněhoví andělíčci.

Jude zamete a vysaje celý dům, všechny střepy i mrtvý hmyz shrne na hromadu, aby se pak daly snadněji nabrat a vyhodit. Zatmelí nové praskliny ve zdech, popraskané kachličky v koupelně vyspraví maltou. Když se sem ve svých patnácti nastěhovala, její ruce s dlouhými prsty byly hebké. Teď jsou drsné a mozolnaté. A je to jediná věc, která se jí na životě v této podobě líbí.

Při práci si Jude připadá jako moderní Sisyfos odsouzený donekonečna valit balvan do strmého kopce. Zítra tu zase budou další průsaky a další kbelíky. Budou tu další mrtvá zvířata, jež vylezla ze zdí.

Dříve žila Jude jako princezna – rozmazlená dcera velmi bohatého muže. Teď je chodící jaderná katastrofa v dívčím těle.

Je brzy odpoledne, když jí přijde e-mail od Saula.

V Harrow pracuje nějaká žena se zvláštními symboly na předloktí. Sejdeš se s ní tady za dvě hodiny. Další řádek obsahuje adresu. A pak: Myslím, že jsem ti našel čarodějku.

Jude se usměje a popadne klíče.

Tři

Zara Jonesová udělá pečlivý kroužek kolem slova kletba a pak se, snad už posté, rozhlédne, aby se ujistila, že ji nikdo nepozoruje. Kniha, kterou čte – a kterou minulý týden ukradla v obchodě –, je ukrytá uvnitř učebnice přírodních věd, aby mohla předstírat, že studuje. Obsah je brak, samé ezoterické žvásty o léčivých krystalech a moci svíček ze včelího vosku, ale kapitola o kletbách a démonech ji zaujala. Kvůli ní tu knihu vlastně ukradla.

Pouto, zakroužkuje a pak se znova rozhlédne. Pouto k čemu?

Je středa, pozdní odpoledne. Chodba před ředitelnou je touto dobou skoro prázdná, studenti už dávno zmizeli, učitelé jsou unavení a chystají se domů. Kolem projde nějaký náctiletý pár zavěšený do sebe, ale jinak je Zara sama. Posune si kovové obroučky brýlí po nose. Jsou na čtení a slabé, ale filtr modrého světla pomáhá proti bolesti hlavy, když dlouhé hodiny kouká do počítače, což dělá prakticky den co den.

Těžko říct, nakolik kniha v jejím klíně říká pravdu, a nakolik jde jen o autorovy dohady. Za poslední rok se Zara dokázala dopracovat k mlhavé představě, jak kletby fungují, nebo jak si alespoň myslí, že by mohly fungovat, kdyby byly skutečné. Myšlenku pouta objevila teprve nedávno, ale od té doby ji nemůže pustit z hlavy. Pouto. Snad pouto mezi člověkem a démonem?

V kapse jí zavibruje telefon.

Další, stojí ve zprávě. Od té poslední uběhlo šest týdnů. Zara už začínala věřit, že je konec.

Následuje druhá zpráva: Tentokrát 500 liber.

Zara zakloní hlavu a podrážděně vydechne. První byla za 200 liber. Druhá za 350. Absurdní částky. Skoro nepředstavitelné částky.

Zara přemýšlí, kolik peněz má zastrčených v obálce ve svém pokoji. Může tam být 50 nebo 60 liber, není si jistá.

Uvidím, co se dá dělat, odepíše, ačkoliv ví, že takové peníze prostě nesežene. Kdy a kde?

Primrose Hill. Následuje adresa. Sejdeme se přesně v devět večer.

Sehnat 500 liber během pár hodin? Klidně po ní mohla chtít 5000. Nebo 50 000.

„Zaro?“ Zara zvedne hlavu. Dívá se na ni asistent ředitelky. „Ředitelka Gardnerová vás přijme.“

Zara zasune učebnici přírodních věd i wiccanskou knihu do batohu a následuje ho.

Za dveřmi na ni čeká Gardnerová. Je to černoška a zatraceně šik. Její studentky ji považují za módní ikonu. Zřídkakdy je k vidění bez typické rudé rtěnky a něčeho neonového: neonově růžové sako, neonově zelené náušnice, neonově modré lodičky s volnou patou. Některé starší dívky se ji snaží přemluvit, aby si založila módní tiktok.

Na stole před Gardnerovou leží tři knihy, všechny otočené k Zaře: Magie a čarodějnictví ve starověkém Římě: základní příručka od Harriet Owensové; Stručné dějiny žen a magie od Anny Alexanderové; a Černá magie a zakázané obřady: Nekromancie pro moderní čarodějku od Elizabeth T. Leeové.

„Do háje,“ vydechne Zara.

„Přesně tak,“ odpoví Gardnerová. „Posaď se.“

Zara se posadí.

„Opravdu –“ Gardnerová se zarazí, aby si ji prohlédla. „Co to máš na sobě? Už jsem ti říkala, že se nemusíš oblékat takhle.“

Zara se podívá na svůj outfit. Camdenská dívčí škola nevyžaduje, aby studentky nosily uniformy, a Zaru to rozčiluje. Teta Prudence by se v hrobě obracela, kdyby viděla, co si některé spolužačky oblékají. Roztrhané džíny a mikiny – v chrámu vědění!

Dnes, jako většinu dní, má Zara na sobě skládanou šatovou sukni navlečenou přes tmavý rolák a elegantní tartanové sako, vše v hnědých tónech. Look doplňují kožené mokasíny a tlusté vlněné ponožky. Vlasy – blond, husté, sestřižené do mikáda po ramena – má stažené stuhou. Je to něco jako brnění. Je to vzkaz světu: Zara Jonesová je seriózní a vzdělaná mladá dáma předurčená pro posvátné sály Oxfordu či Cambridge. Snad svět nepozná, že sako zdědila po mrtvé tetě a je jí o dvě čísla větší a že kožené mokasíny jsou z druhé ruky a mají díry v podrážkách, takže když prší, ponožky jí zvlhnou.

Zara si odkašle. „Jak jsme už dříve probíraly, považuji politiku této školy v otázce uniforem za krajně nedostatečnou. Dávám svým spolužačkám příklad, jak se oblékat, pokud chtějí něčeho dosáhnout.“

„Vypadáš jako cosplay Sylvie Plathové.“

„Děkuji.“

Gardnerová vypadá, že má velkou chuť říct: To nebyl kompliment, ale ovládne se. Místo toho ukáže na knihy. „U někoho, kdo tak důsledně dodržuje neexistující pravidla, je tohle docela překvapivé. Vysvětlíš to?“

Zara se napřímí a uhladí si sklady na sukni. Jak se z tohohle vykroutit? „No, jsou to podklady pro úkol z dějepisu,“ zkusí.

„Obsah mě zajímá méně než to, že tě chytili při krádeži. Policista je dnes dopoledne přinesl sem a požádal mě, ať ti udělím důrazné varování.“

Ten policajt jí vyhrožoval, že přijde až do školy, ale myslela, že to je opravdu jen výhrůžka.

Nebylo to poprvé, co ji chytli při krádeži, ani poprvé, co musela sedět v zadní místnosti, zatímco prodavač volal policii. Zara byla vždycky pokorná, když ji přistihli – hlavně proto, že se cítila hrozně. Na rozdíl od některých spolužaček, které si strkaly do kapes rtěnky z Boots nebo náušnice z Primarku, v tom nebyl žádný adrenalin, žádný pokus o vzpouru. Když kradla, ruce se jí potily a třásly a žaludek měla jako na vodě. Krádež pro Zaru nebyla nic přirozeného. Kradla proto, že ty věci potřebovala a neměla peníze, aby si je koupila.

Včera šla do butikového antikvariátu v Bloomsbury. Nejbližší Waterstones měl knihy od instagramových čarodějek a tlusté svazky o pohanských rituálech a druidech z mladší doby kamenné, ale nikdy nic, co by jí přišlo relevantní pro její projekt. Tak zamířila do knihkupectví, kde podlaha, stěny i strop byly z tmavého dřeva a knihy, zabalené do pergamenu, uchovávali v uzamčených vitrínách. Byl to ten typ místa, kde se Zara cítila nejvíc doma, mezi stránkami starých svazků vonících po mandlích.

Zara ani nevěděla, že si jí všimli, dokud jí policista – muž – nepoklepal na rameno pár bloků od obchodu. Zara si povzdechla, přikývla a odevzdala mu tři knihy, které si během posledních dvaceti minut nastrkala – myslela si, že nenápadně, ale zjevně se mýlila – do batohu.

„Slečno Jonesová,“ pokračuje Gardnerová. „Tohle je nesmírně vážné. Jsem velmi zklamaná.“

„Ano, taky jsem byla zklamaná. Že mě chytli.“

„Zaro.“

Zara se dívá na své ruce, složené v klíně. Lidé teď vyslovují její jméno tak, že je plné smutku. Nikdo už neřekne Zaro! s úsměvem na tváři. Nikdo se na ni vztekle neutrhne Zaro! Mluvčí má vždycky na čele vrásky a v hlase starost. Vždycky to zní jako omluva.

„Když jsi v této kanceláři byla naposledy –“

„O tom bych raději nemluvila.“

„Ne. Samozřejmě. Chtěla jsem říct, že když jsi sem přišla naposledy, byla jsi naše nejlepší studentka. Byla jsi výjimečná. Teď o tebe mají učitelé starost. Tvoje známky…“

Gardnerová mluví dál a Zara nechá své myšlenky odplout, jako vždycky, když se ji někdo snaží povzbudit. Za poslední rok takových řečí slyšela nespočet. Hlavu vzhůru. Bude líp. Nebude to bolet věčně. Jenže ono to pořád bolí a není to lepší. Každý den je jako ten první. Rána se nehojí a Zara o to ani nestojí. Nedovolí to. Ta syrová bolest ji žene vpřed.

Pravda je, že do školy chodí už jen kvůli knihovně. Zara je tu hned po ránu první a odchází poslední. Většinu času tráví mezi regály a v ukradených knihách nebo na obrazovkách školních počítačů si čte o kletbách a démonech a poutech. Občas jde i na hodinu, a to pak učitelé vyslovují její jméno tím smutným, těžkým tónem – ach, Zaro – a ona tam sedí a snaží se soustředit, ale často se rozesměje. Směje se všem těm hloupostem, které kdysi brala tak vážně a které teď nic neznamenají. K čemu jsou teď slohy z angličtiny? K čemu je teď francouzština? K čemu jsou dobré známky, když její svět přestal existovat?

„Co si o tom myslíš?“ zeptá se Gardnerová.

Zara nemá tušení, co předtím řekla.

„Ano,“ odpoví. „Myslím, že to zní dobře.“

„Je doma všechno v pořádku? Vím, že jsi teď u strýce a –“

Zaře se rozšíří nosní dírky. „Všechno je v pořádku. Úžasné. Jen mě rozptyluje ten velký projekt, na kterém pracuju, to je všechno.“

„Nevěděla jsem, že naše učební osnovy zahrnují černou magii a nekromancii.“

Kéž by ano, pomyslí si Zara. Pak bych možná věděla, co dělám. Roztáhne koutky do úsměvu. „Mohla bych jít? Ráda bych se vrátila do třídy.“

Gardnerová ji kývnutím propustí. Když už je Zara u dveří, zavolá na ni:

„Slečno Jonesová. Zaro.“ Tíha. Starost. Zara se zastaví. Gardnerová se nadechne. „Stalo se ti něco strašného. Srdcervoucího, nepředstavitelného. Nikdo by se nedivil, kdyby sis tím nechala zničit život – ale já tě prosím, abys to nedělala. Je ti teprve sedmnáct. Máš celý život před sebou. Jestli je něco, co pro tebe můžu udělat –“

„Potřebuju pět set liber. Hned teď. Bez otázek.“

Gardnerová několikrát zamrká. Nastane dlouhé ticho. „To je hodně peněz,“ řekne nakonec. „Bylo by z mé strany krajně nevhodné –“

„Všichni mi pořád říkají: Kdybys něco potřebovala, jen řekni. Tak říkám. Potřebuju pět set liber. Tak mi můžete pomoct.“

Zara nečeká, že to Gardnerová udělá, ale ta vzápětí sáhne do kabelky a vytáhne hrst mincí a několik bankovek. „Mám…“ – spočítá to – „… sedmačtyřicet liber. Moment.“ Zaloví v kapse saka (vražedně neonový tartan). „Tady je ještě pět navíc,“ řekne a ukáže další bankovku. „Dvaapadesát. Stačí to?“

„Kdyby v testu z matematiky byla správná odpověď pět set, a já napsala padesát dva, stačilo by to?“

Gardnerová se opře do křesla, stiskne rty, najednou nedostupná a chladná.

Zara ví, že zašla moc daleko. „Promiňte. Omlouvám se, to bylo ode mě hrubé. Děkuji. Opravdu si toho vážím. Já se snažím… snažím se, přísahám.“

„Opravdu? Protože z mého pohledu to tak nevypadá.“

„Snažím se. Svým způsobem. Snažím se –“ Zara se zarazí, protože neexistuje způsob, jak vysvětlit, o co se snaží, aniž by zněla vyšinutě. „Chystám se všechno napravit.“

Gardnerová se zamračí. Vypadá ustaraně. „To je pro premianty charakteristické – myslí si, že dokážou všechno napravit.“ Vezme pero, něco napíše na kus papíru a ten posune po stole k Zaře. „Moje osobní číslo. Kdykoliv, ve dne nebo v noci, kdybys potřebovala, aby tu pro tebe někdo byl, zavolej mi, ano? Musíš vědět, že v tvém životě jsou lidé, kterým záleží na tom, abys uspěla.“

Zara papírek vezme a zastrčí ho do kapsy saka s vědomím, že ho nikdy nepoužije. „Potřebuju ty knihy.“

„Na svůj projekt.“

„Na svůj projekt.“

„Policista je přinesl, protože ho jejich obsah hodně znepokojil. Chtěl, abych si s tebou důrazně promluvila o tom, jak škodlivá mohou být démonická témata pro mladé dívky.“ Gardnerová knihy srovná na hromádku a posune je po stole k Zaře, spolu s penězi. „Škola je zaplatí a zařadí je do knihovního fondu, až je nebudeš potřebovat. Už tě tu nechci vidět. A nechci žádné další policejní návštěvy. Rozumíš?“

Zara přikývne a opustí kancelář ředitelky Gardnerové o padesát dva liber a tři knihy bohatší, než když do ní vešla. Vcelku dobré odpoledne.

Spěchá domů. Je středa 1. listopadu, den po Halloweenu, a všude jsou stále dekorace. Výlohy obchodů pomalované dýněmi s prázdnýma očima a stromy se zkroucenými větvemi. Domy mají na keřích umělé pavučiny a dveře přelepené páskami s nápisem POZOR! NEBEZPEČÍ. Počasí se přes noc změnilo, poslední zbytky podzimu ustoupily zakaboněné obloze a poryvům větru, který všude roznáší hrsti nikotinově žlutého listí.

Zara bydlí nedaleko školy ve dvoupokojovém bytě se strýcem, v bývalém obecním domě v Camdenu. Strýc Kyle koupil byt před patnácti lety a tehdy si myslel, jak je chytrý – bylo mu jednadvacet let, a už byl majitel nemovitosti. Pak se jeho kariéra frontmana emo kapely nějak nerozjela – jak překvapivé – a Kyle Jones od té doby horkotěžko splácí hypotéku.

„Jo, sakra, jasně.“

Je prázdná.

„Jaké peníze?“