Přeložila Drahomíra Michnová

MR. BIG SHOT

Copyright © 2023 by R. S. Grey

Translation © Drahomíra Michnová, 2025

ISBN 978-80-249-5747-0

1. kapitola

Scarlett

„Big law“ je výraz, kterým se označují největší a nejprestižnější právnické firmy v zemi. Jinými slovy právnický gigant.

Zde je návod, jak tento termín použít ve větě:

Všichni nejlepší absolventi právnické fakulty přijímají nabídky od firem typu „big law“.

Velké právnické firmy běžně poskytují nejlepší platy a bonusy v celém odvětví.

Takto ten výraz použijete, když budete mluvit se svým terapeutem:

Když jsem pracovala ve velké právnické firmě, dennodenně jsem plakala.

Zaměstnání v právnickém gigantu mi zničilo život.

Kdyby nebylo právnických gigantů, byla bych (vdaná, šťastná, duševně vyrovnaná, střízlivá).

A takhle ho ode dneška budu používat já:

Jo, můj první rok ve velké právnické firmě? To byla naprostá brnkačka.

Učinila jsem si z velkého práva svou srdeční záležitost.

Budík mi bzučí na nočním stolku a ječí půl vteřiny, než se natáhnu a vypnu ho. Nebylo nutné si ho nastavovat. Jsem vzhůru; jsem vzhůru už dvě hodiny.

Stojím vedle postele v novém oblečení, které jsem si pro dnešní den vybírala pečlivě a s rozmyslem. Prodavačka v Barneys si musela vzít advil na tenzní bolest hlavy, a než jsem došla k pokladně, přehodnotila svou profesní dráhu.

Vybrala jsem si skvělé úzké černé kalhoty po kotníky, které zeštíhlují, a k nim krémovou halenku s páskem a stále oblíbené černé semišové lodičky Aquazzura s mašličkou na patě. Ty si nechám až do kanceláře, na cestu do práce si obuju balerínky. Co se týče doplňků, mám hodinky značky Cartier, ne úplně nové, dále pak čisté, upravené nehty a diamantové pecičky v uších – nic jiného.

Takhle se musel cítit Batman, když byl první den v práci. Vsadím se, že si udělal čas a protáhl den předtím svůj Batmobil myčkou Mr. Suds, aby kola byla čistá jako sklo. Odtrhnout visačky z těch zbrusu nových vojenských bot a elastických nylonových kalhot a pak si připnout všechny ty bezpečnostní pomůcky a vychytávky na náležité místo musel být docela nápor na psychiku.

Mám stejně rozechvělý pocit, možná i trému, když si beru svou tašku do práce, která už je nacpaná vším, co potřebuju, a ještě něčím navíc. Vyjdu z domu, připravená a plná elánu pustit se do práce… a právě v té chvíli mě pokálí pták.

Ztuhnu a podívám se na své oblečení, úplně v šoku. Chvilku mi trvá, než si všimnu bílého blátíčka, které mi stéká po přední části halenky a míří přímo ke kalhotám. Pak se dostaví opožděný záchvat paniky. NE. Schválně jsem otálela s odchodem z bytu, abych si nepřipadala hloupě, kdybych přišla do práce extrémně brzy, ale teď, TEĎ si rvu vlasy, že jsem se neutábořila ve firmě Elwood Hoyt přes noc. Měla jsem spát pod stolem. Trochu ztuhlý krk by nebyl nic v porovnání s tímhle.

Nic se neděje, říkám si a snažím se znova získat kontrolu nad svým srdečním tepem; pohybuje se někde kolem sto devadesáti. Už jsem se dostala těsně za hranici srdeční zástavy a blížím se k samovznícení. Klušu zpět do vestibulu bytového domu a snažím se nerozbrečet, protože se zdá, že výtah zrovna začal stávkovat.

Naštěstí jsem si připravila oblečení na celý týden dopředu. Rychle vyměním bílou hedvábnou halenku za černou verzi a pak skáču dolů po schodech a výtah přenechávám všem těm, kdo se nechystají začít první den zbytku svého života.

Když tentokrát vycházím z domu, mám toho ptáka zabraného ve svém zorném poli. Přísahala bych, že se tváří potměšile na tom svém bidýlku na tenké větvi. Nepochybně si protahuje svaly svěrače pro případ, že se zase ocitnu v jeho blízkosti.

Oplatím mu neslušným gestem (tajně), schovávám prst za druhou rukou, abych nevypadala před všemi kolemjdoucími na chodníku jako naprostý blázen. Pak zamířím směrem, kterým jsem mířila původně, a začnu.

Výměnou halenky jsem ztratila jen deset minut, ale připadá mi to o deset minut víc. Je první říjnový týden a dlouhotrvající letní vedro konečně pominulo. Závodním tempem zdolávám jeden blok za druhým a jsem vděčná za svěží podzimní vzduch.

Nacházím se v centru Chicaga ve čtvrti River North proslulé luxusními obchody, osobitými restauracemi a četnými mrakodrapy. Na každém rohu na mě dýchá historie. Míjím místa, kudy se obvykle ráda procházím klidným tempem, než abych se kolem nich hnala závratnou rychlostí. Ale dnes ráno bohužel není čas na latté v mé oblíbené kavárně ani na to, abych si dala bagel v tom podniku na rohu.

Díkybohu to není pěšky z mého bytu do firmy Elwood Hoyt daleko. Necelého půl kilometru zvládnu v mžiku a zastavím se jen jednou. To když mě málem srazí dodávka, jak přebíhám ulici. Kovový nárazník mám asi dva centimetry od stehna a naštvaný řidič na mě otevřeným okénkem křikne: „Koleduješ si o smrt, dámo?!“

Ne! Přesně naopak – mám sen!

Zabočím za poslední roh a uvidím ho.

Ve městě, jako je Chicago, se každý mrakodrap snaží předstihnout svého souseda. Velké firmy chtějí sídlit v mohutných a impozantních pevnostech a velká firma Elwood Hoyt není výjimkou. Mrakodrap u řeky Chicago je jednou z nejvyšších budov ve městě. Jeho bytelná konstrukce z kamene a oceli jako by se vypínala až do nebe, alespoň tak to působí z místa, kde stojím já, nepatrná tečka u jeho nohou.

Těsně před naleštěným skleněným vchodem se zastavím a přezuju se do lodiček na vysokém podpatku. Upravím si tašku, přihladím si vlasy a ujistím se, že moje jmenovka visí přesně tak, jak má, z malé karabinky na boku. Pak sebevědomě zvednu hlavu a projdu posuvnými dveřmi dovnitř.

Barrett tam na mě čeká, stojí před turnikety a bezpečnostní kontrolou. Jeho okouzlující úsměv je dnes ráno vítaným překvapením. Ze všech mých bratrů (a já jich mám spoustu) jsme si s Barrettem nejvíc podobní. Máme stejný úzký obličej, vysoko posazené lícní kosti, tmavé oči a olivovou pleť. Jeho kaštanově hnědé vlasy jsou mnohem, mnohem kratší než moje, ačkoli se mi moc líbí, že si nechal některé prameny delší, aby zachoval jejich přirozené vlnění. Pravděpodobně za to můžu poděkovat Nylesovi – vždycky protestuje, když si je Barrett chce nechat zastřihnout.

Barrett drží v pravé ruce kelímek s kávou, a když k němu dojdu, bez rozmýšlení mu ho ukradnu. Mrkne na mě, čímž mi prozradí, že káva byla beztak určena pro mě.

„Jdeš dost naknap, ségra.“

„Stíhám,“ ohradím se trochu uraženě nad tím, že by se mě opovážil podcenit. Moc dobře ví, že zrovna dnes bych si nedovolila přijít pozdě.

„Potíš se.“

„Nepotím.“ Než se napiju, vrhnu na něj nevraživý pohled. Vybral dobře; je to moje obvyklé cappuccino s přídavkem espressa. Za pár minut už budu plná energie, hlavně proto, že jsem ráno neměla žaludek na svou obvyklou snídani.

„Když pominu ten mírný lesk v obličeji, rozhodně vypadáš dobře.“ Prohlíží si mě od hlavy až k patě a pyšně se usmívá. „Ten ohoz je skvělej.“

„Myslíš? Nebyla to moje první volba.“

Rozhodnu se, že bude lepší o tom ptákovi nemluvit. Zbytečně by mě to zase naštvalo.

„Ano. Je to perfektní.“

„Babiččiny hodinky,“ zvednu zápěstí, aby je viděl.

Usměje se. „Pěkný.“

Jestli existuje někdo, od koho bych přijala módní kritiku, je to Barrett. Dnes, byť je běžné úterý, má na sobě tmavomodrý oblek s jemným proužkem, v levé náprsní kapse úhledně složený stejně proužkovaný kapesníček. Kravatu téhož odstínu jako sako a košile je o několik odstínů světlejší než všechno ostatní. Je zářivě hortenziově modrá. Můj bratr představuje okouzlující barevný výtrysk na jinak neutrálním pozadí.

Zatímco u většiny ostatních profesí se zdá, že nastává trend neformálního oblečení na pracovišti, takže obstojíte s modrými džínami a teniskami, právo mezi ně nepatří. Firma jako Elwood Hoyt si na vzhledu dává obzvlášť záležet. Nabízíme komplexní právní služby ve všech oblastech podnikového práva. Našimi klienty jsou velké společnosti, investiční společnosti a rodinné firmy, které oceňují vliv a pověst, jež jim poskytuje firma, jako je ta naše. Nechtějí, aby se v ní pohyboval nějaký ňouma v pantoflích; vyžadují dobře upraveného právníka v elegantně střiženém obleku, někoho, jehož vzhled a chování jsou na úrovni.

Doufejme, že jsem to já.

Barrett kývne směrem k výtahům. „Tak pojďme. Doprovodím tě nahoru.“

Nechávám ho, aby se ujal vedení. Když procházíme kolem ochranky, jen mávne rukou, jako by mu to tady patřilo.

„Už jsi viděl dnes ráno tátu?“

„Ale jo. Je tady.“

Polknu nervozitu. „A?“

„A určitě ho uvidíš, než ti skončí den. Připrav se na to.“

Povzdechnu si a čekám vedle něj na jeden z tuctu výtahů mířících do přízemí. Za námi se ozve cinknutí a my se otočíme právě ve chvíli, kdy se otevřou lesklé dveře jednoho z nich.

Jakmile vejdeme dovnitř, objeví se mladý blonďák, který má připnutý zbrusu nový odznak firmy Elwood Hoyt, a chystá se nastoupit s námi. Barrett zvedne ruku a zarazí ho. „Ne. Jeďte dalším.“

Mladík je tak ohromený, že jen zamrká a zkoprněle stojí na místě, než se mu dveře zavřou přímo před nosem.

„To ale bylo neslušné,“ zasměju se, jakmile osamíme.

„Bylo to nutné.“ Barrett se ke mně s odhodlaným výrazem otočí. „Mám jen pár vteřin na to, abych si s tebou promluvil. Už několik týdnů jsem si tě chtěl vzít stranou, ale jako obvykle nevím, co dřív. Takže poslyš, ty tohle nemusíš dělat.“

Zamračím se. Odmlčí se, aby se nadechl, a když začne znova, mluví vážněji než kdy jindy.

„Nikdo si o tobě nebude myslet nic špatného. Přísahám. Jsi hvězda naší rodiny, chytrá sestřička, kterou všichni milujeme až za hrob, ale tohle? Přijmout tuhle roli ve firmě Elwood Hoyt je úplně zbytečné. Vždyť se podívej na mámu – kde teď zrovna je?“

Zamračím se, není mi jasné, kam tím směřuje. „Na nákupech na jihu Francie…“

Zrovna včera jsme spolu mluvily. Měla ke mně proslov děsivě podobný tomu, který právě pronáší Barrett. Domluvili se na mě?

„Mohla bys tam být s ní. Měla bys tam být,“ zdůrazní zoufale. V nejbližší chvíli mnou zatřese. „Tohle místo tě sežere zaživa, Scarlett.“

Založím si ruce na prsou, s každou vteřinou ve mně narůstá hněv. „Měl jsi stejnou přednášku k Wyattovi a Conradovi, když oni nastoupili do firmy?“

Netrpělivě si povzdechne. „Samozřejmě že ne. Conrad je větší tvrďák než kdokoli z nás. Musel pracovat v právu; jiné povolání by ho nebralo. A Wyatt… no, znáš Wyatta – když se pro něco rozhodne, nic a nikdo s ním nehne.“

Zvednu bojovně bradu. „Jasně. Takže dělej, že nejsem jiná než oni. Konec těch řečí. Je to hotovka. Už jsem podepsala smlouvu.“

Protočí oči, považuje můj podpis za nepodstatný detail. „Ale prosím tě! Jako by ji táta nemohl s klidem roztrhat.“

Jsem už dost vytočená. Zavrtím hlavou, mračím se, volnou ruku sevřu v pěst. Jestli toho nenechá, jednu mu ubalím – doopravdy. Ne jako když jsme byli děti.

„Proč jsi tak proti?“

„Protože tě mám moc rád. Protože pro tebe chci lepší život!“ Říká to tak důrazně, že skoro začínám měknout v reakci na laskavost v jeho tónu, na ty velké hnědé oči, které mě prosí, abych měla rozum. Skoro se podvolím, ale ne.

Vrhnu na něj vražedný pohled, pak se prudce otočím čelem k výtahu. Jestli v tom bude ještě chvíli pokračovat, praštím ho. Ty jeho řeči mě fakt štvou. Mluví úplně jako máma a táta, úplně stejně jako Jasper. Je víc než jasné, že jsou všichni proti tomu, abych se věnovala profesi, o které jsem snila od té doby, kdy jsem byla malá holka a prosila mámu, aby mi koupila dětský kalhotový kostým. Když jsme byli ještě malí a táta nás sem občas bral, moji bratři pobíhali po chodbách jako naprostí cvoci, vytrhávali kytky z květináčů a čmárali po zdech, ale já ne. Já seděla za tátovým psacím stolem, zvedala jeho telefon a napodobovala slova, která jsem ho milionkrát slyšela říkat.

„Soudce, skoupení, smlouva, nabídka. Ne! Nepřistoupíme na žádný kompromis!“

Pak jsem rázně telefonem praštila a točila se na židli, všechna ta imaginární moc mi proudila přímo do hlavy, i když mi nohy visely půl metru nad zemí.

Jasně, Wyatt, Conrad a Barrett jsou dobří právníci, bezpochyby jedni z nejlepších. Ale já mám pocit, že mám na to, abych je všechny překonala, a když ne, tak bych vedle nich alespoň obstála a byla ve firmě, kterou náš otec pomáhal založit, stejně dobrá jako oni. Nepotřebuju, aby mě někdo rozmazloval.

Barrettovy řeči mě ani v nejmenším neodradí od mého cíle. Zbytečně plýtval dechem.

„Jestli je to všechno, co jsi mi chtěl říct, můžeme pokračovat v cestě mlčky.“

Zasténá a zavrtí hlavou.

Náš výtah letí výš směrem k našemu cíli, jímž je sedmdesáté patro alias fúze a akvizice alias v dohledné budoucnosti můj druhý domov. Projede mnou malá vlnka vzrušení.

„Dobře. Budeme v této diskusi pokračovat někdy jindy. Jestli do toho opravdu hodláš jít, dám ti pár rad.“

Teď se na něj dychtivě podívám. Tohle mě zajímá. Už týdny se snažím vypáčit ze svých bratrů nějaký náhled na to, jak to ve firmě chodí.

Barrett na mě začne rychle chrlit slova: „Najdi si nějakého kámoše a drž se ho. Nevím, jak bych přežil svůj fiskální rok – tedy v mém případě svůj první rok – bez dobrého týmu kolem sebe. Zúčtovatelné hodiny. Dávej si na ně sakramentský pozor. Zvykni si je každý večer zadávat do systému. Pokud se na to vykašleš, budeš litovat.

Jo, a ať už ti dají jakýkoli strop, připočítej si klidně pět set hodin navíc.“

„Pět set navíc?“

Pokrčí rameny, můj šok ho nepřekvapí. „A to je ta nízká hranice, jak to někteří ze spolupracovníků dělají.“

„Kristepane,“ syknu potichu.

Výtah se náhle zastaví a Barrett leknutím vykulí oči. Když se dveře otevřou, chytne mě za ruku, přitáhne k sobě a ztiší hlas. „Ať budeš dělat cokoli, vyhni se za každou cenu Hudsonu Rhodesovi. Slyšíš mě? Chodili jsme spolu na práva a ten chlap je naprosto bezcitný. V oddělení fúzí a akvizic jsou čtyři šéfové – všichni jsou fajn kromě Hudsona. Jasný?“

Páni. „Jasný.“

Hudson Rhodes je ďábel, vyber si kohokoli jiného – pochopila.

Teď… je čas vrhnout se tvrdě do akce.

2. kapitola

Hudson

Vím, že tu platím za padoucha, a jsem s tím naprosto srozuměn. Mám takový ten sebestředný nevrlý postoj, jaký si užíval Grinch na začátku svého příběhu, jen s tím rozdílem, že mě hřeje vědomí, že se mi nakonec nebude muset třikrát zvětšit srdce. Působit hrozivě má spoustu výhod. To, že se lidé rozprchnou jako švábi, když vejdu do kuchyňky, znamená víc koblih a kratší frontu u kávovaru. To, že se vyhnu nekonečným rozhovorům s kolegy na chodbách, činí můj pracovní den o mnoho efektivnějším. Pravděpodobně ušetřím stovky zúčtovatelných hodin ročně jen tím, že proletím kolem lidí, kteří se třesou strachy z pouhé mé přítomnosti.

Nechci se chlubit, ale jednou jsem dohnal svého podřízeného, který tu nastoupil prvním rokem, k tomu, aby zavolal své mamince z toalet jako nějaký osmiletý usmrkánek na táboře, kde musí poprvé spát. „Ahoj, mami, je to tu hrozný. Můj šéf je ras. Můžeš mě odsud odvézt?“

Teď nastává chvíle, kdy vám řeknu, že hluboko ve svém nitru se chci změnit. Moje zlobrovitost mě přivedla do úzkých a je nejvyšší čas, abych své chyby napravil.

Samolibý úsměv.

Potěšení, které jsem cítil, když jsem bušil na dveře kabinky a volal na toho chudáka, aby si „pospíšil“, byl zážitek, který neměl obdoby.

Jsem spokojený s tím, jak se věci mají. Pracuju u firmy Elwood Hoyt už skoro deset let. Vypracoval jsem se bleskovým tempem z letního stážisty na partnera a teď si chci přidat nový titul: senior partner.

Je to absurdní, opravdu. Většina mých kolegů by byla v sedmém nebi, kdyby se dopracovala na mou současnou pozici. Partner zaměstnaný v hlavním sídle firmy Elwood Hoyt v Chicagu – to je ta vysněná pozice. To je ta zlatá vstupenka.

Ale já chci víc. Jako každý správný padouch bych měl nejraději nadvládu nad celým světem, nicméně stát se senior partnerem je něco hned za tím.

S tímto cílem přijímám neplánovanou schůzku s jedním z hlavních šéfů. Anders Elwood je jedním ze dvou zakládajících partnerů naší firmy. Ačkoli je mu už hodně přes šedesát, nechystá se odejít do penze. Takže zatímco můžu téměř všechny ostatní v této budově úplně ignorovat, v jeho případě musím sáhnout hluboko do kapsy a vydolovat z ní poslední zbytky lidskosti. Můj úsměv musí být absolutně, nezpochybnitelně upřímný. Pro jednou.

„Hudsone? Předpokládám, že máte chvilku,“ řekne, když sebejistě vejde do mé kanceláře, zatímco já právě vyťukávám číslo na telefonu.

To je teda síla! Vždyť ani nezaklepal! Copak se ho Lucy ani nepokusila zastavit? (Ne že by mohla…)

Odložím telefon zpátky na místo a vstanu. „Samozřejmě. Co potřebujete, pane?“

Očekávám, že půjde o nějaký problém se smlouvou, s nějakým dodatkem. Že chce, abych se na to podíval. Anders přísně vzato nepracuje v oblasti fúzí a akvizic, ale když připravujeme rozsáhlé transakce, v nichž jde o miliardy dolarů (což děláme, většinou), obvykle to pečlivě sleduje, zejména během předběžného přezkoumání a uzávěrek.

„Jak víte, všechny moje děti šly v mých stopách a zvolily si právnickou profesi.“

Tohle… téma jsem neočekával.

Obejde můj stůl a zaujme místo u okna, přitom převrhne jednu z mých trofejí za úspěchy, kterou jsem si tam vystavil. Trhnu sebou, když uslyším ťuknutí o okenní sklo, ale zdá se, že on ten zvuk ani nezaregistroval.

„Barrett, Wyatt, Conrad – jsem hrdý, že všichni pracují ve firmě Elwood Hoyt.“

Jen lehce přikývnu a rozhodnu se držet jazyk za zuby, protože stále tak úplně nevím, kam tahle diskuse směřuje. Nevzpomínám si na jediný případ, kdy by za mnou Anders přišel do kanceláře hovořit o svých dětech. Nebo vůbec probírat něco, co se netýká práce. Opravdu nikdy.

Bratři Elwoodovi jsou v naší firmě nechvalně proslulí ze zřejmých důvodů. Díkybohu, že v chicagské pobočce pracuje jen jeden z nich. Poslední věc, kterou potřebuju, je soupeřit se třemi šéfovými dětmi místo jednoho. Ačkoli je Barrett inteligentní a schopný, nepovažuju ho vlastně zrovna za svého konkurenta. Konkrétně proto, že nepracuje v tomhle oddělení, a když jsem to naposledy kontroloval, měl naplánováno odpracovat letos jen asi dva tisíce zúčtovatelných hodin. Já loni překonal tři a půl tisíce.

Byl jsem nejlépe vydělávajícím zaměstnancem firmy a ta malá trofej, kterou Anders neopatrně nechal spadnout, to dokazuje.

„Naneštěstí se moje nejmladší také rozhodla zapojit do rodinného podniku.“

Nazývat Elwood Hoyt rodinným podnikem je směšné. Je to, jako kdyby Waltonovi říkali Walmartu malý obchůdek. Firma Elwood Hoyt zaměstnává tisíce právníků po celém světě, jen tady v Chicagu jich pracuje přes sedm set.

„Určitě jste hrdý.“

Otočí se ke mně a otráveně se mračí.

Dobře, přetočím to zpět, není hrdý.

„Jsem rozzuřený,“ vyplivne ta slova. „Víc než to. Moje Scarlett nepatří do tohoto světa, nepatří mezi –“ Prohlíží si mě kritickým pohledem a pak dokončí své odvážné prohlášení.

„Muže, kteří jsou tak nemilosrdní jako vy.“

Je dobré vědět, že moje pověst pronikla každým čtverečním centimetrem tohoto oddělení. Pokud mě Anders Elwood považuje za tvrďáka, musím dělat něco správně. Ten člověk taky není zrovna krotké jehňátko.

„Jsem si jistý, že se vaše dcera úspěšně prosadí.“ Musím se kousnout do jazyka, abych nedodal: A jestli je to všechno, mohl byste laskavě… a přitom ukázat směrem ke dveřím.

„O to se naštěstí nebudu muset starat. Ten úkol totiž svěřím vám.“

Zamrkám, jsem naprosto zaskočený.

„Oblíbila si fúze a akvizice,“ pokračuje. „Začne v tomhle oddělení pracovat právě dnes. Zrovna jsem si ověřil, že si ji měla vzít pod křídlo Amaya Chandrová. Amaya je sice schopná právnička, ale nepracuje ve firmě tak dlouho jako vy, Hudsone. Nemá osobní zájem na tom, aby moje dcera měla před sebou snadnou cestu. Chápete, co tím chci říct?“

Mé mlčení ho donutí, aby mi to vysvětlil polopaticky.

„Nebuďte na ni tvrdý. Ulehčete jí to. To je vše.“ Má tu drzost se na mě usmát a ještě dodá: „Vyjádřil jsem se jasně?“

„Naprosto.“

Přikývne a otočí se ke dveřím. „Dobře. To rád slyším.“

Sotva vyjde z mé kanceláře na chodbu, okamžitě zvednu telefon. Moje asistentka Lucy se ozve hned po prvním zazvonění.

„Co chceš?“ zeptá se bez jakýchkoli formalit.

„Zjistit, kdy dneska nastoupí nováčci. Už jsou tady? Neviděla jsi je někde v budově?“

Na druhém konci se ozve šramot. „Aha, oni začínají dnes? Moment, já se…“

„Zavolej mi zpátky,“ řeknu a zavěsím.

Ve svých devětasedmdesáti letech je Lucy Sadlerová nejspíš nejstarší člověk v této budově a je mou spolehlivou asistentkou od mého prvního dne ve funkci vedoucího pracovníka. Zdědil jsem ji po kolegovi, který odešel do důchodu před deseti lety. Lucy tenkrát mohla odejít do důchodu zároveň s ním, vzhledem k tomu, že byla jeho prateta, ale rozhodla se zůstat a teď jsme nejlepší přátelé, ačkoli by to ani jeden z nás nikdy nepřiznal.

Zazvoní mi telefon.

„Comáš?“ Jedno slovo, vyslovené padesátkrát za den.

„Říkal jsi nováčci?“

Promnu si oči. „Jo, Lucy. Nováčci.“

„Jdu na to.“

Zatímco čekám, až mi zase zavolá, znova se posadím na své místo a otevřu si nové internetové okno. Zadám Scarlett Elwoodovou do Googlu. Jako každý správný právník si musím udělat průzkum.

Nevěděl jsem, že Elwoodovi zplodili čtvrté dítě. Kolik dětí jeden pár potřebuje? Sakra, a kdo říká, že jich není víc než čtyři?

Po zádech mi přeběhne mráz.

Než se načtou výsledky vyhledávání, představím si Scarlett jako Andersovu ženskou verzi s bílými vlasy a kotletami a chlupy vyrůstajícími z nosních dírek. Pak se objeví první odkaz a tam, v horní části obrazovky, je fotografie hlavy nejmladšího Elwoodova potomka ve vysokém rozlišení. Ha, mýlil jsem se. Tahle dívka – dívka, protože jí nemůže být ani o den víc než třiadvacet – je výstavní brunetka. Podobná matce, asi stejně jako Barrett. Má nádherné vlasy. Husté kaštanově hnědé vlny obklopují její obličej s plachým výrazem. Oči jí září mladickou nadějí a její úsměv je svůdný, i když ne nějak vyzývavě. Má všechnu tu krásu s dolíčky ve tvářích, kterou byste očekávali u své dětské lásky.

Když si uvědomím, že se mi žaludek nějak zvláštně svírá, vzpamatuju se a sjíždím dolů, dokud nepřistanu na tom, co opravdu hledám: informace. Je tu milion právnických fór online. Dokonce i při pouhém vyhledávání „Reddit“ a „Scarlett Elwoodová“ vyjede spousta výsledků. Lidé o ní zjevně rádi diskutují.

Čtu a rychle projíždím příspěvky. Není času nazbyt. Mám před sebou celý den práce, která nezahrnuje sledování nějakého cizího člověka na internetu.

Anonym134_x: Ta holka je tak protivná. Chodila jsem s ní do stejného ročníku na právech na Kolumbijské a měli jste vidět, jak jí profesoři podlézali. Pochybuju, že se musela učit na jedinou zkoušku, protože má přece tak slavného *PaPínka*… fuj. Blé.

StudentkaXO: Slyšela jsem, že to tak bylo celý její život. Chodila na elitní soukromou školu. Naprosto rozmazlená princezna. Je to tak do nebe volající, že lidi jako ona berou místa právníkům, kteří si opravdu zaslouží vykonávat praxi.

Anonym134_x: Přesně tak! Nikdy by se na Kolumbijskou nedostala, nebýt slávy její rodiny.

Throwaway13339990: @Anonym134_x Důkaz, nebo mlč.

Anonym134_x: Viděla jsem to na vlastní oči. Profesor jí prodloužil termín seminární práce, protože Scarlett chtěla jet se svou rodinou na dovolenou do San Tropez nebo tak něco. To by nám ostatním nikdy neprošlo. Byly tu i další věci, ale věřte mi, že jsme všichni věděli, jaké má privilegované postavení. Profesoři byli zajedno, že je nedotknutelná, jako by její táta tahal za nitky. Kdežto my ostatní jsme makali jako šrouby…

Prolistuju ještě pár stránek a pak se rozhodnu, že už jsem toho viděl dost. Anonymní příspěvky chrlící nenávist na internetu mi sice smrdí zbabělostí, přesto za všemi těmi zprávami pořád ještě zůstává něco dalšího. Není těžké rozlišit relevantní informace od podlé zášti. Navíc si nemusím lámat hlavu, jestli je na některém z těchto příspěvků něco pravdy; právě mi to potvrdil její vlastní otec. Vtrhl ke mně do kanceláře a dal mi jasně najevo: buď na Scarlett mírný. Uhlaď jí cestičku… nebo uvidíš.

Tohle není školka. Tohle je nejlepší právnická firma v zemi. Lidé se zuby nehty snaží, aby se sem dostali, obětují pro to všechno, zadlužují se až po uši – a to vše proto, aby se mohli dívat, jak někdo jako Scarlett bez problémů proplouvá těmihle zrádnými vodami?

Je to k vzteku.

Vlastně jsem rád, že mě Anders požádal, abych si ji vzal na starost. Nic bych si nepřál víc než mít jeden svůj pracovní den Scarlett Elwoodovou pod dohledem. Vsadím se, že tu nepřežije ani dopoledne. Dám jí čas do desíti, pak vezme nohy na ramena. Jistě, její táta pak možná bude chtít mou hlavu na podnose za to, že jsem se vzepřel jeho vůli, ale něco mi říká, že zároveň chápe, jak to tady chodí. Pokud jeho dcera není schopná stát se skutečnou právničkou, stejně se to ukáže, spíš dřív než později, bez ohledu na to, do kterého týmu ji zařadí.

A jestli má tatínek v úmyslu prosadit své a nechat ji hrát si na právničku, zatímco my ostatní budeme dělat skutečnou práci, bude si starý pán muset najít nějakého jiného kašpara, který bude plnit jeho příkazy, protože já tohle dělat nehodlám.

3. kapitola

Scarlett

VÍTEJTE, hlásá nápis nad horní částí dveří do konferenční místnosti.

Jsi odsouzena k záhubě, říkají nevraživé pohledy devíti nových zaměstnanců, když vejdu do místnosti a snažím se obhlédnout možnosti sezení. Ach ano, doufala jsem, že si vyberu tu rozvrzanou židli vzadu, tu, která vypadá, že ji sem někdo přitáhl z nějakého skladu jen na dnešek. Každé místo vpředu – kde bych obvykle seděla první den v novém zaměstnání – je obsazené s výjimkou jednoho, a když k němu udělám krok, blonďatá holka, která si nárokovala místo nalevo, zasyčí: „Je obsazené,“ s takovou dávkou nepřátelství, že se necítím na to, abych se s ní hádala.

No tak dobře.

Za mnou se ozvou kroky a já se cítím trochu samolibě, že i přes ten incident s ptačím hovínkem nejsem tím, kdo dnes ráno dorazil poslední. Po mně přichází ještě jeden kluk; je to ten, kterého Barrett právě naštval u výtahů.

Vrhne na mě vražedný pohled a jde si zabrat poslední místo vedle všech svých přátel… to místo, které blondýnka držela pro něj.

Sakra, Barrette!

Zůstala mi židle vzadu. Když se posadím, ozve se dlouhé íííííííííích, jako by byla tak dvě stě let stará.

„Páni. Nemá někdo po ruce trochu oleje?“ ptám se s trochu sebemrskačským smíchem.

Nikdo se ani neotočí.

Dobře, tak takhle to bude. Dneska jsem se dozvěděla, že moje působení zde může dopadnout dvěma způsoby: nejlépe a nejméně pravděpodobně tak, že si okamžitě najdu přátele a místo mezi svými vrstevníky. Nejhorší a nejpravděpodobnější varianta je ta, že si všichni uvědomí, kdo jsem, budou mě za to nenávidět a usoudí, že bude lepší, když se spojí ve vzájemné nenávisti vůči mně.

Abych si potvrdila, s kterou verzí mám počítat, nakloním se k tomu hubenému klukovi pár centimetrů před sebou. Sedí dostatečně daleko, aby se nikdo nemohl mylně domnívat, že patříme k sobě, ale dost blízko na to, abych nemusela zesílit hlas, když se ho ptám, jestli ví, kdo jsem.

Střelí po mně nedůvěřivým pohledem. „Samozřejmě. Nemluv na mě.“ Rychle vzhlédne, aby zkontroloval, jestli ho ta blonďatá dívka v první řadě neslyšela. Naštěstí pro něj je zabraná do živého rozhovoru s lidmi sedícími kolem ní.

Nepřekvapuje mě, že se všichni zřejmě už znají. Bezpochyby tu každý – kromě mě – během studia o letních prázdninách pracoval. Je to opravdu terno získat mezi druhým a třetím ročníkem právnické fakulty jedno z prestižních letních míst ve velkých právnických firmách, protože v devíti případech z deseti se tyto firmy pak dívají na to, kdo u nich pracoval už jako student, když zvažují nabídky pracovních míst na plný úvazek pro absolventy právnických fakult.

To, že jsem tu v létě nepracovala, neznamená, že jsem se flákala. Jen jsem se rozhodla, že místo toho, abych se trápila dalším létem v Chicagu, pojedu do zahraničí. Zařídila jsem si letní brigádu v londýnské pobočce firmy Elwood Hoyt, protože jsem chtěla strávit nějaký čas se svým bratrem Wyattem. Také bylo výhodné a zábavné cestovat s batohem po Evropě alespoň během těch pár volných víkendů, které jsem měla. I když se mi v Londýně líbilo, věděla jsem, že kdybych tam zůstala, moje rozhodnutí by se mi mohlo v budoucnu vymstít.

Vypadá to, že spojenectví se tady už vytvořila.

Barrettova první rada zněla, abych si našla přátele, že? Tak promiň, brácho… to se dneska asi nestane, zdá se.

Ozve se rychlý klapot vysokých podpatků a pak do místnosti vstoupí žena s nevraživým ocelovým pohledem. Odhlédnuto od něj se dá říct, že ta dáma je dokonale upravená. Okamžitě si všimnu jejího nenápadného diamantového náhrdelníku a elegantního způsobu, jakým si svázala černé vlasy do uzlu na zátylku. Její tmavou pleť hezky doplňují šaty velbloudí barvy. Natáhnu krk a – ano, i její boty s nimi dokonale ladí. Deset bodů z deseti.

Jde do přední části konferenční místnosti a zvolna si nás prohlíží. Několik lidí se v tom nepříjemném tichu zavrtí na židlích. Sedím bez hnutí, dokud její pohled nepřejede po všech usazených u dlouhého stolu a nepřistane na mně. Její pohled se zúží. Bezpochyby si mě zařazuje. Jsme si s Barrettem tak podobní, že si ta dáma rychle dá dvě a dvě dohromady. Po firmě se nejspíš rozneslo, že se k nim přidává další Elwoodův potomek.

Nejspíš jí teď blesklo hlavou: Ježíši, kolik vás je?

Nehne však brvou, střihne pohledem do strany a začne mluvit úsečným, ostrým tónem. „Jsem Bethany Quinnová, vedoucí právnička v oddělení fúzí a akvizic. Dnes každému z vás pomůžu, abyste se zařadili do svého týmu. Pracovníci personálního oddělení se s vámi také později setkají, takže většina vašich otázek by měla směřovat na ně, ne na mě. Pokud mě budete obtěžovat po této schůzce, pošlu vám účet za svůj čas. Rozumíte?“

Všichni s bezradným výrazem přikývnou.

Jen já se usmívám.

Hrozně se mi líbí. Chci být jako ona. Žádné žvásty, jasný postoj a sebejistota.

„Většina z vás tu pracovala v létě, takže vítejte, a hlavně vám gratuluju. Ve své současné pozici už nejste na nejnižší příčce žebříčku. Nicméně, zatím jste ještě nepředvedli své schopnosti. V oblasti fúzí a akvizic existují čtyři partneři, takže budete rozděleni do malých skupin a zařazeni do čtyř týmů. Kolegové na nižší a vyšší pozici, s nimiž budete pracovat, budou mít velmi málo trpělivosti a velmi málo času vodit vás za ručičku. Nebyli jste pro tuto práci vybráni náhodou. Každý z vás je schopen se rychle učit a samostatně myslet. Dostanete zaplaceno spoustu peněz za to, abyste byli pro tuto firmu přínosem. To znamená, že nechceme dělat chyby. Třikrát si zkontrolujte svou práci. Žádejte o pomoc, jen pokud je to nezbytně nutné.“

Přejede nás pohledem. „Chci vám naprosto jasně říct, jak to ve firmě jako Elwood Hoyt chodí. Nikdo z vás není neznalý tohoto světa. Dobře se podívejte na své vrstevníky kolem sebe, protože příští rok touto dobou bude čtvrtina z vás pryč. Za dva roky vás tu zůstane jen polovina. Pravděpodobně méně.“

Ach bože. Co to je, Aréna smrti? Budeme se muset navzájem pozabíjet? Protože kdyby na to došlo, myslím, že bych toho hubeného kluka vedle sebe dokázala dostat v boji zblízka. Tenhle rok jsem trénovala kickbox jako blázen.

„Vím, že jste teď všichni zatíženi průvodci a příručkami z personálního oddělení týkajícími se školicích postupů firmy Elwood Hoyt. Co se týče fúzí a akvizic, máme jiné hodinové požadavky než v případě většiny ostatních oddělení. Chceme, abyste všichni usilovali o minimálně dva a půl tisíce zúčtovatelných hodin ročně. Jak si to rozdělíte, je vaše věc.“

Dva a půl tisíce zúčtovatelných hodin… a Barrett řekl, abych si přidala pět set hodin k jejich základnímu požadavku, což znamená, že chce, abych se snažila dosáhnout tří tisíc zúčtovatelných hodin. S přihlédnutím ke dvěma týdnům dovolené a svátkům mi zbývá na spodní hranici šedesát hodin práce týdně. Je více než pravděpodobné, že budu pracovat deset až dvanáct hodin denně. A i o víkendech.

Rozhlížím se po skupině, ale nevidím žádné vytřeštěné oči, žádné chmurné výrazy. Všichni mají obočí svraštělé v pevném odhodlání. Všichni zřejmě vědí, jak to dopadne.

Přesto je těžké tomu uvěřit. Čtvrtina z nás se tu nezvládne udržet rok? Kdy začnou lidi odpadat? Právě teď to vypadá, že nikdo nemá nejmenší zájem z firmy odejít.

Bethany vytáhne z kožených desek, které si přinesla s sebou, seznam na hlavičkovém papíře firmy.

„Přečtu jména členů jednotlivých týmů. Zjistěte, s kým jste ve skupině, vyměňte si čísla, buďte v úzkém kontaktu. Tito lidé budou po několik příštích měsíců tvořit váš podpůrný systém. Je nemožné přežít tu sám.“

Jednoho po druhém začíná vyjmenovávat vedoucí pracovníky a spolupracovníky přiřazené k jejich týmu. „Pan Beltran – Makayla Hammonová, Dilan Phan, Ramona Daltonová.“

Mladík uprostřed místnosti se otočí ke dvěma dívkám, které sedí vedle něj, a nenápadně si plácnou dlaněmi.

Thaddeus Welch, Vihaan Roblesová a Andy Pace půjdou do týmu pana Pruitta.

Mé jméno je vyvoláno jako další do týmu Amayi Chandrové. Po mně vyvolává jména dalších dvou dívek. Jedna z nich sedí sama u okna. Ohlédne se na mě a pokrčí rameny, jako by jí bylo úplně jedno, že jsme byly zařazeny do stejného týmu.

Já to beru! Otevřená lhostejnost je lepší než zjevný odpor.

A taky se mi podařilo vyhnout se týmu Hudsona Rhodese. Ze všech Barrettových rad jsem aspoň v tomhle ohledu měla štěstí.

Bethany dokončuje rozřazování. Blondýnka vpředu – Kendra Craneová, jak jsem se dozvěděla – byla jmenovaná až na konci a já se (v duchu) škodolibě usmívám nad jejím zařazením, a to hned ze dvou důvodů. Zaprvé, byla zařazena do Hudsonova týmu. Zadruhé, místo aby měla dva další nové spolupracovníky, dostane pouze jednoho dalšího člena týmu: toho mladíka přede mnou.

Má to logiku. V téhle místnosti je jen jedenáct nových zaměstnanců; v jednom týmu musí jeden chybět. No dobře. Chudák Kendra dostane zabrat, to je jisté. Já jen doufám, že Barrett ohledně Hudsona nepřeháněl. Byla by to krásná karmická odplata, kdyby byl Hudson absolutní zrůda.

Když si Kendra uvědomí své nevýrazné umístění, okamžitě zvedne ruku na protest. Odvážně. Čekala jsem, že bude tiše sedět a vezme to na vědomí.

„Prosím!“

„Co je?“ zeptá se Bethany a ani se neobtěžuje zvednout hlavu. Prohlíží si své poznámky a nejspíš se utvrzuje, že udělala všechno, co měla, aby nás mohla vypustit do divočiny. Už tak jsme ji okradli o příliš mnoho času.

„Doufala jsem, že mě umístí spíš k paní Chandrové než k panu Rhodesovi,“ řekne Kendra zdvořilým tónem. „Byla jsem v jejím týmu, když jsem tu pracovala jako letní stážistka, a na pohovoru ohledně této pozice mi bylo řečeno, že budu pravděpodobně opět pracovat s ní.“

Bethany se konečně odhodlá vzhlédnout a nyní tak činí s jízlivým úšklebkem. Mám dojem, že není ze slečny „Obsazeno“ tak úplně celá pryč. „Myslím, že podstatné slovo v té větě bylo ‚pravděpodobně‘. Bylo ve vaší smlouvě výslovně uvedeno, že budete v jejím týmu?“

Kendra se stáhne. „N-ne.“

„A mluvila jste předtím s Amayou osobně o tomto zvláštním požadavku? Kdybyste to udělala, určitě by vám vaše umístění na personálním oddělení potvrdila.“

Kendra mlčí, jen pomalu vrtí hlavou.

„Dobře. Pak tedy nedojde k žádné výměně, za žádných okolností.“ Rozhlédne se po nás všech, pravděpodobně chce, abychom si to jednou provždy zapamatovali, aby se nemusela opakovat, až někdo další začne reptat. „Tým, do kterého jsem vás zařadila, bude vaším týmem po celý váš první rok tady, pokud ne déle. Nehrajeme tu na žádnou protekci –“

Na zlomek vteřiny se její pohled stočí ke mně a já se úplně přikrčím v židli.

Hej! Já jsem o výměnu nežádala. Vzala jsem své přidělení s nadhledem, tak toho nech.

„Rozdělení je namátkové. Konec diskuse,“ prohlásí Bethany rychle. „Takže, za chvíli sem přijde člen vašeho týmu a doprovodí vás a kolegy k vašim novým stolům. Kromě toho personální oddělení chce, aby se každý z vás někdy během dneška dostavil do padesátého patra, aby vám mohli potvrdit, že vaše jmenovky jsou v pořádku. Dnes ráno se vyskytlo několik problémů, jak jsem pochopila. A když už budete dole, bylo by vhodné vyzvednout si svůj parkovací průkaz pro ty z vás, kdo –“

Ozve se rázné zaklepání na dveře a přeruší její slova. Netrpělivě si povzdychne.

Když otevře dveře a podívá se na osobu na druhé straně, napřímí se, přenese váhu a zvedne bradu, čímž kvůli našemu hostu zcela změní svůj výraz. Zajímavé. Neubráním se zvědavosti. Nakloním se na židli, abych na příchozího lépe viděla.

Okamžitě zaregistruju, že tam stojí hezký chlap. Jakmile na něj pohlédnu, uvědomím si, že je to vzácná forma muže. Dar pro nás všechny. A můžu si to dovolit říct, i když jsem ve vztahu s Jasperem. Ocenit takovou krásu, na tom nemůže být nic špatného!

A co teprve když tahle krása měří přes metr osmdesát a je ztělesněním dokonalosti? Sytě hnědé vlasy, samozřejmě. Svůdné hnědé oči, to je jasné. Ostře řezaný profil… no, není divu, že jsem se ještě neposadila zase rovně, i když mě začíná bolet bok. Nemůžu se pohnout, ani mrknout, abych si zachránila život.

„Dobrý den, pane Rhodesi.“

To jméno ke mně přichází neskutečně pomalu, jako by muselo obletět celý svět, než mi přistane v uších.

Pan Rhodes.

Cože?

To je on?! Je to jako doručit ďábla v pěkném balení. To není fér. Je hezký stejným způsobem, jako je krásný jedovatý had, svůdný… smrtící.

Neboj se, Barrette. Mám všech pět pohromadě.

Posadím se zase normálně a plně se vzpamatuju. Pak, abych mezi nás přidala další bariéru, sklopím zrak a hledím si svého. Nevím, co tu dělá, ale se mnou to nemá nic společného. Stejně dobře bych si mohla pískat a točit mlýnek.

„Jste tu kvůli svým spolupracovníkům? Právě jsem skončila s rozdělováním.“

„Dobře, tak si je vyzvednu,“ řekne sexy hlasem, který není ani příliš hřmotný, ani příliš vysoký. Takový ten dokonale namyšlený mezihlas. „Potřebuju Kendru Craneovou a Scarlett Elwoodovou.“

Uslyšet své jméno z jeho úst je pro mě takový šok, že úplně ztuhnu. Určitě mě právě teď nejmenoval. Scarlett. Slyšela jsem špatně.

Dokonce zavrtím hlavou, že ne. Bethany dělá totéž.

„Nechci vám odporovat…“ Podívá se znova do svých poznámek. „Mám tady, že k vám půjde Kendra Craneová a Eli Little. Scarlett Elwoodová patří do Amayina týmu.“

Hudsonův pohled se poprvé přesune za Bethany, jeho oči bloudí po místnosti a netrpělivě hledají, pak mě zahlédne a zarazí se. Ani laserové paprsky by nebyly tak intenzivní jako jeho neochvějný pohled. Úplně se rozpouštím a vsakuju do židle. Mé kalhoty brzy splynou s kovem.

„Ve skutečnosti je u mě.“

Och, ten hlas. Kdybych nebyla tak zatraceně soustředěná na svou blížící se zkázu, úplně bych se zachvěla!

Já jsem u něj? U Hudsona Rhodese?

Ne, ne, ne. Můj bratr mi dal tři pokyny a tenhle mi připadal nejdůležitější. Nemůžu to zpackat.

„Myslím, že se mýlíte,“ promluvím mírně.

Perfektně provedené; když mluvíte s ďáblem, je nejlepší vypadat naprosto vyděšeně. Tak bude hned vědět, že vás může snadno převálcovat. Sledujte mě a získejte další geniální rady.