Přeložila Jana Milotová

THREE SWEDISH MOUNTAIN MEN

Copyright © 2021 by Lily Gold

All rights reserved.

Translation © Jana Milotová, 2026

ISBN 978-80-249-5769-2

Pro všechny, kteří kdy potřebovali utéct

POZNÁMKA AUTORKY

Tato romance ve stylu obráceného harému obsahuje explicitní scény mezi více partnery (nenechte se zmást roztomilou kreslenou obálkou – je to opravdu žhavý příběh!).

Ačkoli je to celkově milá a pěkně vášnivá kniha, otevírá i několik citlivých témat. Pokud se chcete dozvědět víc, jejich úplný seznam najdete na mých webových stránkách:

www.lilygoldauthor.com

Užijte si čtení!

1

Daisy

Ten los se objeví naprosto nečekaně.

Hledím si svého a projíždím po klikaté silnici borovicovým lesem pokrytým třpytivou jinovatkou. Jsem první den v Laponsku. Do svého airbnb jsem dorazila o několik hodin dřív, než jsem měla, takže jsem se rozhodla prozkoumat okolí. Je krásné odpoledne; silnice jsou čisté a prázdné, kolem mě se tyčí hory a z nebe se něžně snáší velké sněhové vločky.

Pak ale zahnu za roh a ocitnu se tváří v tvář mohutnému losovi.

Je obrovský – dvakrát tak vysoký jako moje auto. Má dlouhé, rozvětvené paroží, které vypadá dost ostré na to, aby mě probodlo. Tělem zablokuje celou silnici. Nedá se nijak objet, takže na něj zatroubím, abych ho vyplašila.

Což není moc dobrý nápad.

Jakmile se zvuk mého klaksonu rozlehne lesem, los vyskočí, otočí se téměř o tři sta šedesát stupňů a vyrazí přímo na moje auto.

S nadávkou strhnu volant na stranu a zařadím zpátečku, čímž auto sjede ze silnice do houští. Na vteřinu se mi všechno vymkne z rukou a pneumatiky sklouznou po sněhu. Přivřu oči a připravím se na náraz –

Pak mnou projede tlaková vlna. Zaslechnu tříštění skla, zadní okénko auta se prolomí dovnitř a na kůži ucítím mrazivý vzduch. Bezpečnostní pás mě zablokuje, zařízne se do mě a náraz mě přitlačí dopředu. Než stihnu proletět čelním sklem, airbag mi vystřelí do obličeje a hlava sebou trhne vzad. Prudce jí narazím na opěrku. Zadní částí krku mi projede bolest a vykřiknu. Auto se skřípěním a sténáním zastaví.

Několik vteřin tam jen tak sedím a lapám po dechu. Ve vlnách mnou prochází adrenalin. Ruce mám pořád sevřené na volantu a klouby mi zbělely. Všude panuje děsivé ticho. Slyším, jak venku šumí stromy, a k uším mi dolehne i tlumené ševelení hustých sněhových vloček, které dopadají na čelní sklo a tají na něm.

Pokusím se pohnout, ale airbag mě přišpendlil na místo. Syčí a pomalu mi splaskává před obličejem.

Zavřu oči a zkontroluju situaci. Nikde necítím mokro, takže asi nekrvácím. Nic mě nebolí natolik, aby to bylo zlomené. Když se pokusím otočit hlavou, ucítím bolest krku, ale doufám, že je to jen namožený sval. Pomalu vydechnu a do očí mi vhrknou slzy.

Nechci to dramatizovat, ale tohle byl rozhodně nejhorší týden mého života.

Ještě před sedmi dny jsem seděla v učebně výtvarky na střední škole a vesele učila sedmnáctileté studenty techniku rozmazávání uhlu. Po práci jsem šla do hospody, ale než jsem se vrátila domů, před domem stály zpravodajské vozy a nikdo z mých přátel mi nebral telefon. Ředitel školy mě vyhodil přes e-mail a můj záznamník byl plný vzkazů od novinářů. Někdo mi na vchodové dveře nasprejoval nápis ČUBKA.

Jeden jediný e-mail stačil k tomu, aby mi můj podrazácký, slizký bývalý přítel rozvrátil život.

Čekala jsem, že to drama rychle odezní, ale to se nestalo. V následujících dnech bylo obtěžování horší a horší, na dveře mi bušili další novináři a naštvaní sousedé mi strkali do schránky hnusné dopisy. Včera večer už jsem to nevydržela. Musela jsem odjet. Švédsko mi připadalo jako dobré místo, kam se na chvíli schovat. Už několik let chci vidět polární záři. Napadlo mě, že když pojedu daleko, daleko na sever, až do Laponska, zmizí šance, že by mě někdo našel. A budu v bezpečí.

Zřejmě jsem do svých úvah zapomněla zahrnout divoké losy.

Vzdáleně zaregistruju skřípění pneumatik na štěrku a poskočí mi srdce, když si uvědomím, že na silnici za mnou zastavilo auto. Díkybohu. Ozve se bouchnutí dveří a pak se ke mně rozběhnou kroky. Dva mužské hlasy křičí, ale nerozumím, co říkají. Za oknem zahlédnu tmavý obrys a pak se dveře u řidiče s trhnutím otevřou. Do auta se mi nakloní muž a zkontroluje škody. Povídá něco naléhavě znějící švédštinou, ale pořád jsem tak omráčená nehodou, že na něj jen nechápavě mrknu.

Muž vypadá jako severský bůh. Má drsný, zarostlý obličej, blonďatý plnovous a ledově modré oči. Možná je to opravdu Thor. Když jen tak zírám, natáhne se do auta, rukou v rukavici mi sevře tvář a zopakuje svoji otázku pomaleji. Palcem se lehce dotkne mojí lícní kosti.

Konečně se mi podaří přimět ústa k tomu, aby promluvila. „P-promiňte, mluvíte anglicky?“ Zvedne na mě jedno blonďaté obočí. Ozve se tiché pfff, airbag se úplně vyfoukne a zůstane viset na volantu jako prázdný igelitový sáček. Přestanu svírat volant a spustím ruce na bok. Točí se mi hlava. Snažím se vzpomenout si na hrstku frází, které jsem si ráno zapamatovala z průvodce. „Ehm. P-pratar du engelska? Promiňte, já – já nerozumím tomu, co říkáte.“

Thor se otočí na někoho za sebou. „Je to turistka,“ řekne anglicky. Z jeho slov kape naprosté znechucení.

„V tom případě ji tu můžeme nechat umřít,“ ozve se tichý, sarkastický hlas. Zašmátrám po sponě bezpečnostního pásu, ale ruce mám příliš ztuhlé na to, abych ji otevřela. Kloužou po plastovém materiálu. Thor se ke mně natáhne a palcem stiskne tlačítko. Zachvěju se, když mi bezpečnostní pás vyjede nahoru po těle a zacvakne se zpátky do zásuvky.

To bylo to jediné, co mě udrželo naživu. Kousek polyesteru. Bez něj bych teď nejspíš byla mrtvá.

Sakra.

Thor na mě přimhouří oči. „Řídíš jako husa,“ zasyčí. „A tvůj švédský přízvuk je ten nejhorší, jaký jsem v životě slyšel.“

Vyprsknu.

„Uhni mi z cesty,“ zamumlá druhý chlap a Thor se nechá odstrčit stranou. „Když už umírá, může se předtím podívat na něco hezkého, a ne na tvůj hnusný ksicht.“ Ve dveřích auta se objeví nová hlava. Vyvalím na ni oči. Druhý muž je stejně sexy jako ten první – má ostře řezané lícní kosti a plné, našpulené rty. Jeho oči jsou světle zelené. Vlasy měděně hnědé barvy mu v rozcuchaných kadeřích spadají do čela. Škodolibě se na mě pousměje a na jedné tváři se mu objeví dolíček. Celá zrudnu.

Netuším, co se to se mnou děje. Obvykle si chlapy tak bezostyšně neprohlížím. Možná tady ve sněhu vážně umírám a mozek mi jen poskytuje uklidňující halucinace krásných mužů, zatímco pomalu krvácím. Pokud ano, je to fakt hezké.

„Já – já se omlouvám,“ řeknu hloupě, jelikož je to to jediné, co mě napadne říct.

„Neomlouvej se, kotě,“ odpoví chlap vesele a přejede po mně očima. Má nepatrnou stopu přízvuku – jemný nádech, který dodává jeho slovům krásný, zpěvavý tón. „Jsi zraněná? Bolí tě záda?“

„Já –“ Zatočím rameny a bolest mi znovu vystřelí do krku. „Záda ne.“

„Dobře.“ Natáhne ke mně ruku v rukavici. Přijmu ji a nechám ho, aby mě jemně vytáhl z nabouraného auta. „Myslím, že teď nemáš šanci přivolat si sem nahoru sanitku.“ Vytáhne mě na silnici. Studený vzduch mě štípe do tváře, kolem nás se snášejí sněhové vločky a přistávají mi na bundě. Chodidly narazím na zmrzlý sníh a zakopnu, ale on mě druhou rukou obejme kolem pasu, aby mě udržel na nohou. „Nic se ti nestalo,“ řekne tiše. „Jsi v pořádku. Na rozdíl od ubohého stromu, který jsi právě pokácela.“

Připravím se na nejhorší a rozhlédnu se po spoušti, kterou jsem tu způsobila. Napůl očekávám, že uvidím obrovské mrtvé zvíře krvácející do sněhu, ale soudě podle řady otisků kopyt vedoucích do lesa jsem losa těsně minula. Měl štěstí.

Místo toho jsem kufrem narazila do borovice.

„Do prdele,“ vydechnu, jakmile si prohlédnu svoje auto. Není to zrovna hitparáda – oranžový kus plechu z druhé ruky s oprýskaným lakem, který mám už od puberty. Roky jsem šetřila z výplaty za práci servírky, abych si to auto mohla koupit. Dnes ráno jsem místo letadla jela trajektem, abych si ho mohla vzít s sebou do Švédska. Teď je tak pomačkané a popraskané, že skoro vůbec nevypadá jako auto. „Bože. Do cesty mi vběhl los –“

„Já ho viděl,“ zavrčí Thor. „Eli taky. Viděli ho i lidi ve vesnici za námi. Jediný, kdo ho zjevně neviděl, jsi byla ty.“ Pohlédnu na něj. Ruce má zkřížené na prsou a zpříma mě pozoruje se zatnutými zuby. „Jak jsi mohla přehlédnout dva metry vysoké zvíře? Řídíš jako idiot. Mohla jsi ho zabít.“

Spadne mi brada. „Já že ho mohla zabít? To on mohl zabít mě!“

Pokrčí rameny, jako by moje smrt nebyla zas až tak špatná.

Zrzavý chlap po něm střelí pohledem a pak se otočí ke mně. „Nevšímej si ho, je nevrlý, když se něco stane jeho milovaným zvířátkům. Jak se jmenuješ, kotě?“

Zaváhám a hlavou se mi prožene změť myšlenek. „Ehm, no. Jsem… Daisy,“ odpovím nakonec. Jsem hrozná lhářka. Soudě podle Thorova povytaženého obočí si to myslí taky. Druhý chlap se jen usměje a podá mi ruku.

„Daisy. Hezké jméno. Já jsem Elias Sandahl. Ale říkej mi Eli,“ představí se a pevně mi stiskne ruku. „Ten velký medvěd, který na tebe momentálně vyhlíží přes moje rameno, je Cole. Omlouvám se za něj, má vážné problémy s chováním.“

Thor/Cole si něco zamumlá pod vousy a poplácá můj zmačkaný kufr. „Doufám, že jsi tady vzadu neměla nic důležitého.“

Vytřeštím oči. Přivezla jsem si s sebou plátna a všechny svoje barvy v domnění, že když budu dál malovat na zakázku, můžu se tady nahoře schovávat celé měsíce – kdyby si mě někdo chtěl ještě vůbec najmout.

Sakra, sakra, sakra.

Přeběhnu k autu, prudce otevřu víko kufru a zděšeně zírám na všechno svoje rozbité vybavení. Moje plátna jsou úplně zničená, rámy oprýskané a látka potrhaná. Většina barev vypadá v pořádku, ale jedna tuba kadmiové červené explodovala a potřísnila všechny moje věci kapající, zářivě karmínovou barvou. Vypadá to tu jako na místě činu.

Eli se postaví za mě a prohlédne si ten masakr. „Do prdele,“ řekne.

Natáhnu ruku ke svému zavazadlu, a když se znovu podívám na prsty, jsou úplně rudé. Dojde mi realita mojí situace. Uvízla jsem v cizí zemi, bez auta a bez možnosti vydělat si peníze, aniž bych vůbec tušila, kde to jsem. Vzhlédnu k obloze. Za posledních pár minut sněžení ještě zesílilo a mraky zlověstně ztmavly.

„Do prdele,“ zopakuju.

2

Cole

Samozřejmě že je to turistka. Samozřejmě.

Nesnáším turisty. Nikdo z nich tady na severu neumí jezdit. Prostě se sem dořítí na letních pneumatikách a čekají, že to zvládnou po ledu a sněhu. Nahlédnu do rozbitého okna a zabojuju s nutkáním zanadávat. Vždyť proboha řídí auto z ciziny. Volant je na špatné straně. Člověk by musel být vynikající řidič, aby bez zkušenosti s jízdou na opačné straně zvládl zdejší tmavé zimní silnice.

Což tahle holka očividně není. Nejspíš si teprve nedávno udělala řidičák. To je tak těžké odbočit, aniž by člověk porazil strom?

Jak já ty turisty nenávidím.

Zatímco si prohlížím auto, letmo slyším, jak s ní Eli za mými zády flirtuje. Odpovídá mu tichým a rozechvělým hlasem. Zní nervózně.

Měla by být. Má štěstí, že je vůbec naživu. Obejdu auto a zkontroluju škody. Zadní okno je prasklé a kufr zmačkaný jako plechovka. Nechala klíč v zapalování, takže se nakloním dovnitř a otočím jím. Nic se nestane. S povzdechem ho vytáhnu a zabouchnu dveře.

„No to snad ne!“ Vzhlédnu. Dívka se na mě mračí. „Co to děláš? Vrať mi klíče.“

Prohlédnu si ji od hlavy k patě. Je drobná. Nebýt měkkých křivek, které se jí rýsují pod světle růžovou lyžařskou bundou, ani bych si nemyslel, že je dost stará na to, aby mohla řídit. Je velká asi jako panenka, ruce má zkřížené na prsou a hledí na mě, jako by se se mnou chtěla prát.

Na tohle nemám čas. „Proč jsi troubila?“ zeptám se.

Nechápavě zamrká. „Protože na silnici stál obrovský los. Snažila jsem se ho přimět, aby uhnul.“

„Na losa nikdy netrub. Jen ho vyděsíš.“

„No jo,“ zamumlá, „o to tak nějak šlo.“

Zamračím se. „Co je lepší – šestisetkilové zvíře stojící nehybně na silnici, nebo nepředvídatelně pobíhající kolem?“

„Cole –“ přeruší ho Eli.

Ignoruju ho. „Navíc jsi jela moc rychle.“

„Jela jsem pod limitem!“ ohradí se.

„Když jsou na silnicích losi, jezdí se tu ještě pomaleji.“

„Tak pardon, že neznám losí protokol,“ zasyčí. „Jsem tady v horách poprvé.“ Naštvaně se vydá mým směrem, ale těsně předtím, než ke mně dojde, uklouzne a nejistě se zakymácí. Vztáhnu k ní ruce a chytnu ji dřív, než sebou praští o zem. Ježíši. Ani nedokáže normálně chodit, proboha.

„Jak to, že jsi tak nešikovná?“ vyštěknu na ni a postavím ji na nohy. „Řídíš opilá?“

„Můžeš prosím tě přestat křičet? Bolí mě hlava.“ Vytrhne mi klíčky, ztěžka se opře o kapotu a promne si oči. Z obličeje se jí vytratila veškerá barva.

Do prdele. Není jen nešikovná. Má závrať. „Praštila ses do hlavy, co?“ zeptám se suše.

Skvělé. I kdybych teď auto nastartoval, nebyla by schopná řídit.

„Promiň, že tě s tím tak obtěžuju,“ zamumlá.

Povzdechnu si a natáhnu se k jejímu obličeji. Prudce ode mě couvne. „Co to děláš?“

„Kontroluju, jestli nekrvácíš.“ Stáhnu jí huňatou kapuci. Jakmile si ji pořádně prohlédnu, celý ztuhnu.

Páni.

Je krásná. Fakt moc krásná. Má měkké tváře, obrovské hnědé oči a drobné, světle růžové rty. Potřese hlavou a zpod kapuce jí vylezou dlouhé, husté, čokoládově hnědé kadeře, které jí sahají až k pasu. Všimnu si, jak sebou Eli zaujatě trhne.

„Nekrvácí,“ řeknu mu. Můj hlas je hrubší než obvykle. „Ale točí se jí hlava a auto jí nestartuje.“

Eli s obavami vzhlédne k obloze. „Měli bychom se vrátit do města, než udeří bouřka. Ubytovat ji v hotelu a zavolat jí doktora. Říkala, že bydlí v Kiruně.“

Odfrknu si. „Proč mě to nepřekvapuje?“

V Kiruně jsme strávili celý den sháněním zásob. Nesnáším to tam. V tuhle roční dobu se to tam hemží turisty, kteří chtějí jet se psím spřežením, pohladit si soba a nahrát na instagram fotku polární záře. Na místní se dívají jako na nějaký muzejní exponát.

Eli si povzdechne. „Kámo, no tak. Cesta k chatě může trvat skoro hodinu, jestli začne hustě sněžit. Možná to nestihneme.“

„Zvládneme to,“ odpovím sebejistě.

„To nemůžeš vědět.“

„Ale vím.“ Otevřu kufr našeho auta a vytáhnu z něj tažný popruh. „Když se vrátíme do města, zapadneme tam. Nehodlám v té turistické pasti trávit celé týdny.“ Přivážu na dívčino auto lano, zatahám za něj, abych se ujistil, že je pevné, a pak se k ní otočím. „Klíče.“

„Cože?“

„Vrať mi ty klíče.“

Vypadá překvapeně. „Cože? Ne! Počkej, co to děláš?“

Na vteřinu uvažuju nad tím, jestli fakt není hloupá. Pak si uvědomím, že ničemu z našeho rozhovoru nerozuměla.

Turisti.

„Nemůžeš řídit,“ zrekapituluju. „Tvoje auto je zdemolované a máš poraněnou hlavu. Což znamená, že musíš jet s námi. Blíží se bouřka. Musíme odsud rychle zmizet.“

Couvne o krok zpátky a zkříží ruce na prsou. Ve své nanicovaté růžové bundičce už se třese zimou. „Kam mě vezmete?“

„Domů.“

Vytřeští na mě oči. „Vždyť vás ani neznám. Nenechám se od vás někam odvézt!“

„Dobře. Klidně si tady umři.“ Zabouchnu kufr od auta.

Eli jí přes ramena přehodí svůj kabát. „Nemáš moc na výběr, kotě,“ prohlásí omluvně. „Už teď mrzneš. Až se zvedne vítr, rychle se podchladíš. Slibuju, že nekoušeme.“

„Můžu zavolat někomu, kdo mi to auto odtáhne.“ Podívá se na mě. „Někoho profesionálního. Ne jen náhodného kolemjdoucího.“

„Tak to hodně štěstí.“

„V tomhle počasí nikdo nevytáhne paty z domu,“ vysvětlí jí Eli. „Teď všichni jedou k sobě, aby přečkali bouřku. Pochybuju, že vůbec chytneš nějaký signál.“

Znovu k ní natáhnu ruku. „Říkám to naposledy. Dej – mi – svoje – klíče.“

Vzhlédne ke mně. Zatne zuby a v krásných hnědých očích se jí objeví naštvaný výraz. Mezi námi se snášejí sněhové vločky, jejichž příval už nabírá na rychlosti. Bez přemýšlení se k ní napřáhnu a znovu jí nasadím kapuci bundy, abych jí zakryl hlavu.

Nesouhlasně sevře rty. Pomalu rozevře ruku v rukavici a nabídne mi klíč. Vezmu si ho a strčím ho zpátky do zapalování v jejím autě, abych odemkl řízení. Pak se vrátím k teréňáku a zatáhnu za kliku zadních dveří. „Dovnitř.“

Naposledy se na mě přísně podívá a beze slova nastoupí. Zabouchnu dveře a zamířím ke straně řidiče.

„Zabilo by tě, kdybys na ni byl milý?“ zamumlá vedle mě Eli a připoutá se. „Právě měla autonehodu.“

„Zachraňuju jí život. Myslím, že to celkem milé je.“

„Má strach,“ trvá na svém.

„Až dorazíme do cíle, můžeš se s ní pomazlit.“ Zapnu motor. „Připoutej se,“ poručím jí přes rameno a nastartuju.

3

Daisy

Asi jsem měla víc vzdorovat, přemítám, zatímco sleduju, jak se za oknem míhá zasněžený les. Mám dojem, že jsem někde četla, že šance na útěk z únosu klesne o devadesát pět procent, jakmile vás někdo dostane do auta. Ty chlapy vůbec neznám. Mohli by být kdokoli.

Upřímně řečeno mi ale vážně začíná být špatně. Teď, když ze mě vyprchal všechen adrenalin, se nemůžu přestat třást. Můj mozek je zpomalený, mám v něm slámu a krk bolí jak čert. Zřejmě je to následek toho, jak jsem zády praštila o sedadlo.

„Víte jistě, že mě nemůžete vzít zpátky do města?“ zeptám se Colea a vykouknu ven přes čelní sklo. Jak stoupáme výš do hor, terén je čím dál tím strmější. Pomalu začínám mít strach. Jak vysoko ti chlapi žijí? Myslela jsem, že Kiruna, kde mám bydlet, je nejsevernější město v celém Švédsku, ale už nějakou dobu jedeme bez jakéhokoli náznaku, že brzy zastavíme.

Pevně sevře volant v rukou. „Ne.“

„Jak mám vědět, že jste mě neunesli?“

„Nijak.“

„Super,“ zamumlám. „To je fantastické.“

Na druhou stranu je to jedno. Došlo mi, že stejně nemám na výběr. Jestli říká pravdu a blíží se bouře, stejně bych tam umřela. Nechat se sekerou rozsekat na malé kousky bude aspoň rychlejší než se udusit pod několika metry sněhu.

Rozhlédnu se po autě. Sedím v opotřebovaném, robustně vypadajícím voze s tmavými koženými sedadly. Vzadu jsou naskládané zimní kabáty a kufr je plný kartonových krabic a nářadí.

Podezíravě si je prohlédnu. „Máte tu zbraň.“

„Ano,“ odpoví Cole.

„A sekeru.“

„Tobě nic neujde.“

„Vysvětlíte mi proč?“

Zahne za roh a zajede do ještě hustšího porostu. Stromy jsou tak blízko u sebe, až pohlcují světla auta a halí do temnoty celou silnici.

„Ne.“

Výborně.

Eli se otočí a zazubí se na mě. „Neboj, kotě. Vezeme tě na bezpečné místo. Slibuju.“

Cole si něco zamumlá pod nos a Eli obrátí oči v sloup. Pak se začnou hádat v rychlé švédštině a já se svezu na sedadlo a zavřu oči, abych otupila bušící bolest hlavy.

Když auto zastaví, s trhnutím se probudím. Nejspíš jsem usnula. Chlapi si rozepnou bezpečnostní pásy a nasadí si sněžnice.

Zastavili jsme před poměrně velkou chatou obklopenou řídkými, námrazou pokrytými stromy. Stěny chaty tvoří červeně natřená prkna a v oknech svítí zlaté světlo. Vypadá to tu jako na vánoční pohlednici.

Napřímím se na sedadle, abych měla lepší výhled. Krkem mi projede bolest, která mě málem přinutí vykřiknout. Je ještě ztuhlejší než předtím. Zatnu zuby, abych potlačila slzy, které mi vhrkly do očí.

Když mi Eli otevře dveře, opře se do mě závan mrazivého vzduchu. „Potřebuješ pomoct?“ zeptá se vesele.

„To zvládnu,“ zamumlám a vyklouznu z auta do sněhu. Okamžitě se do něj propadnu téměř po kolena. Látkou džínů mi prosákne ledová voda. S úšklebkem se rozhlédnu po okolí.

Z nebe padá sníh ještě hustěji než předtím. Přes příval obrovských vloček skoro nic nevidím. Kromě velké dřevěné kůlny nejsou v okolí žádné další budovy. Ti chlapi tu nejspíš žijí v naprosté izolaci. Sami v lese. Nejsou tu žádní zvědaví sousedé, kteří by se potloukali kolem a slyšeli křik jejich obětí.

Skvělé.

Eli s Colem vytáhnou z kufru bedny a zamíří ke vchodovým dveřím. Pokusím se je následovat, ale když vykročím, noha se mi propadne do sněhu. Vytrhnu z něj tu zadní a znovu se vydám vpřed. Je to jako brodit se tekutým pískem. Ujdu jen asi tři metry, než se mi noha zachytí o něco skrytého pod sněhem. Ztratím rovnováhu, zapotácím se a pak se řítím vpřed. Rozhodím ruce a připravím se na to, že už za chvilku se rozplácnu do sněhu –

Ale najednou se kolem mého těla ovine pár silných paží. Někdo mě zvedne a přitiskne si mě k hrudi. Vzhlédnu a všimnu si, že mě Cole nese, jako bych byla dítě. Z téhle blízkosti zaznamenám jemné světlé strniště, které mu pokrývá čelist. Sleduju, jak se mu na kůži rozpouští sněhová vločka. „Nemáme na to celý den,“ zamumlá a vykročí vpřed. Vzdálenost od auta k chatě překoná pouhými několika dlouhými kroky a pak mě velmi, velmi opatrně postaví hned před dveře vedle Eliho.

„Vezmi ji dovnitř. Zaparkuju její auto do stodoly,“ řekne stroze a zmizí.

Eli otevře vstupní dveře a podrží mi je. „Až po tobě,“ řekne vesele.

Nervózně polknu a vstoupím do chaty.

Nejsem si jistá, co jsem čekala. Krví potřísněná jatka? Těla všech jejich bývalých obětí visící ze stropu na hácích na maso?

Ve skutečnosti tu mají opravdu krásný domeček. Vstupní dveře vedou přímo do obývacího pokoje. Na stěně po mé pravici se nachází řada skříněk a háčků, zřejmě na boty a kabáty. Po mé levici stojí měkká pohovka a několik křesel seskupených kolem konferenčního stolku. V krbu vesele praská oheň a na dřevěných stěnách visí elektrická světýlka, která chatu halí do měkké zlatavé záře.

Udělám další opatrný krok vpřed a rozhlédnu se kolem sebe. Stěny lemují police s knihami. Velký jídelní stůl je obklopený nesourodými židlemi. Obývací pokoj je otevřený, takže vidím i do malé, jasně osvětlené kuchyně.

„Rive!“ zavolá zpoza mě Eli a sundá si kabát. „Podívej, co jsme našli!“

Ve dveřích kuchyně se objeví muž s hrnkem, ze kterého stoupá pára. Když vstoupí do světla, trochu zamrkám. Do háje. Je nádherný. Má sytě hnědou pleť, vysoké lícní kosti a plné rty. Je oblečený do bílé, vyžehlené košile s rozepnutým límečkem. Rukávy má vyhrnuté, takže se mi naskytne výhled na jeho působivě silná předloktí s tmavými chlupy. Za brýlemi s tlustými obroučkami má bystré a chladné oči. Když po mně přejede pohledem, skoro se mě zmocní pocit, že mě dokáže prohlédnout skrz naskrz.

„Ahoj,“ pozdravím ho rozpačitě. „Ehm, mrzí mě, že jsem sem takhle vtrhla.“

Ignoruje mě a vyhlédne mi přes rameno. „Co to má být, Eli?“ Jeho hlas je klidný, hluboký a beze stopy přízvuku.

„To je holka.“ Eli mi pomůže z bundy. „Vím, že jsi tady nahoře už nějakou dobu, ale určitě jsi už nějakou viděl.“

V mužově čelisti zaškube sval. „Proč je tady?“ Poslední slovo zdůrazní.

„Rozbilo se jí auto. Nemohli jsme ji jen tak nechat v bouřce, tak jsme ji přivezli sem.“

„A teď? Prostě tu zůstane?“

„Co jsem měl podle tebe dělat?“ Eli mě jemně posadí do křesla a sehne se, aby mi sundal boty. Pokusím se ho odstrčit – nejsem malé dítě –, ale když se předkloním, krkem mi projede bolest a s trhnutím se musím narovnat. Soucitně se na mě podívá, klekne mi k nohám a zatahá za tkaničky mých zasněžených bot. „Měli jsme ji tam nechat umřít?“

„Nemáme pokoj pro hosty,“ odvětí druhý muž ledově.

„Ále, vždyť je tak malá,“ namítne Eli vesele. „Určitě ji někam vmáčkneme.“

„Mám jméno,“ přeruším ho, protože už mám dost toho, jak o mně mluví, jako bych tu nebyla. „Jmenuju se Daisy. Těší mě.“

Muž po mně znovu přelétne očima. „Riven.“

Dveře za mnou se otevřou a do chodby zavane sníh. Dovnitř vstoupí Cole a začne ho zdupávat z bot.

„Cole,“ vyštěkne na něj Riven. „Co se to tu děje?“

Cole na mě škubne bradou. „Jen se na ni podívej,“ řekne stroze.

„Cože? Proč?“ zeptá se Riven. „Kdo je ta holka?“

Zakroutím hlavou. Už toho mám dost. Eli je očividně jediný člověk, který mě tu chce. „Víte co? Asi bych měla jít. Poblíž je určitě nějaký hotel nebo jiné místo, kde bych mohla přespat.“

Pokusím se vyklouznout z křesla, ale po tom všem, co se dneska stalo, to moje tělo už zjevně definitivně vzdalo. Podlomí se mi kolena a málem se skácím.

„Bacha!“ Chytnou mě tři páry rukou: Cole mě popadne za ramena, Eli za boky a Riven za pas. Nevím, jak se mu podařilo překonat místnost tak rychle. Zabojuju s nutkáním zalapat po dechu, zatímco mě tři muži usazují zpátky do křesla. Je to trochu moc, když se vás dotýká tolik velkých, hřejivých rukou.

Eli mi stiskne lýtko. „Myslíme si, že se při té nehodě praštila do hlavy. Není jí moc dobře.“

Riven se obrátí zpátky ke mně. „Jsi zraněná?“ zeptá se.

„Trochu mě bolí krk,“ přiznám.

„Proč jsi to neřekla hned?“ Otočí se a zamíří do kuchyně. „Polož ji na stůl. Potřebuju ji pod světlem.“

Vyjeknu, když mě Cole znovu obejme a zvedne mě do vzduchu. Přenese mě k jídelnímu stolu z tmavého dřeva. „Zvládla bych to sama,“ zamumlám.

„Chodit ses naučila nedávno? Moc ti to nejde.“

Riven si umyje a osuší ruce a pak si stoupne přede mě. Nemůžu uvěřit, jak je vysoký. Přestože sedím na stole, pořád se nade mnou tyčí. Všichni tři mi připadají nepřirozeně velcí; Eli je nejmenší, ale i tak má určitě přes metr osmdesát.

Rivenovy tmavé oči se upřeně zadívají na můj obličej. „Je ti špatně? Jsi zmatená?“

„Tak trochu.“ Kdo by teď nebyl zmatený?

„Bolí tě hlava?“

Trhnu sebou. „Jako blázen.“

Zkřiví se mu rty. „Hm.“ Vezme moji hlavu do dlaní. Při dotyku jeho studených rukou trochu nadskočím. „Dobře. Jen ti zkontroluju hlavu a krk, jestli nemáš nějaké zranění. Zůstaň v klidu. Tohle by mohlo bolet.“

4

Riven

Já toho Eliho zabiju.

Může za to on. To vím jistě. Nevím přesně, jak si naplánoval, že na silnici najde opuštěnou holku, ale jsem si jistý, že to udělal schválně. Od něj by mě nic takového nepřekvapilo. Nedokázal by se odtrhnout od žádné krásné ženy, ani kdyby na tom závisel jeho život.

Samozřejmě i tahle je krásná. Bylo těžké se nedívat, jak ze sebe s Eliho pomocí svléká všechno zimní oblečení. Jakmile z ní spadly tlustá bunda a huňatá kapuce, odhalily mému pohledu hladké křivky, dlouhé kaštanové vlasy a roztomilou, srdcovitou tvář. Má modré džíny, které jí pevně obepínají boky, a přiléhavé termo triko, které dává na odiv plná prsa. Přes látku si všimnu tenké linie její podprsenky.

Teď sedí přede mnou a já se jí musím dotknout a cítit na prstech její hebkou a jemnou smetanovou pleť. Vzhlédne ke mně a plaché hnědé oči ani nemrknou, zatímco jí hýbu s krkem a jemně jím otáčím ze strany na stranu. Moje ruka pod její jemnou čelistí vypadá obrovsky. Dívka je drobná – nejspíš měří sotva metr padesát. Jakmile se dotknu jejího zátylku, trochu sebou trhne.

„Bolí to?“ Opřu prsty o sval a lehce na něj přitlačím. Přikývne a pak lehce zasténá, když místo promasíruju palcem a prohmatám ho. Zatnu zuby.

Jo, rozhodně Eliho zabiju. Pomalu.

Daisy musí vycítit moji špatnou náladu, jelikož si rozpačitě odkašle. „Mrzí mě, že tě takhle obtěžuju. Takhle jsi asi nechtěl strávit večer.“

„Je to moje práce,“ odpovím prostě.

„Jsi doktor?“

Přikývnu, skončím s jejím krkem a obrátím pozornost k hlavě. Prsty jí hladce projíždím vlasy a hledám na kůži hlavy ránu. Je to, jako by mi mezi nimi protékalo hedvábí. Její vlasy jsou neuvěřitelně hebké a spadají až k pasu. Když je opatrně rozdělím, protože hledám krev nebo otok, nos mi zaplaví sladká vůně broskví. V ústech se mi doslova sbíhají sliny.

Najednou se zachvěje a po zádech jí přeběhne mráz.

Zarazím se. „Je ti zima? Chceš deku?“

„Je mi fajn.“

„Můžeme přitopit, to není problém.“

„Není mi zima. Omlouvám se. Jen… je to příjemné.“

Zůstanu na ni zírat.

Ošije se a očividně se cítí nesvá. „Takže… ehm, ty tady nahoře pracuješ jako doktor? Je tu vůbec někdo, koho bys mohl léčit?“

„V okolí jsou vesnice. Pár laponských osad. Většinou chodím na domácí návštěvy u lidí, kteří se nedostanou do nemocnic ve městě.“ Dokončím kontrolu její hlavy. „Podívej se nahoru, prosím.“ Poslechne mě a trochu sebou trhne. Lehce se mi sevře žaludek.

Podrobím ji všem testům, které doma můžu obstojně provést. Zkontroluju rovnováhu, reflexy i rozšíření zorniček. Všemi projde na výbornou. Nakonec vytáhnu z kapsy pero, abych zjistil, jak dobře dokáže sledovat pohyb. Zvednu jí ho před obličej.

„Dobře, teď budu tím perem pohybovat doleva a doprava. Chci, abys ho sledovala očima.“

Přikývne a otáčí hlavou, zatímco perem přejíždím ze strany na stranu.

Chytnu jí bradu do dlaně. „Drž hlavu v klidu,“ poručím jí tiše. Jen se na mě trochu zaraženě podívá. Když končíme s prohlídkou, držím jí ruku pod čelistí a na prstech cítím její rozbouřený tep.

Bez problémů sleduje moje pohyby, takže od ní spokojeně ustoupím. „Skvěle.“ Připnu si pero zpátky k náprsní kapse. „Nemáš otřes mozku, jen trochu naražený krk. Pořád se ale můžeš hýbat bez omezení. Nedělal bych si velké starosti.“ Opráším si ruce, zamířím ke kuchyňské skříňce, kterou používáme jako lékárničku, a začnu se hrabat uvnitř. „Dám ti svalové relaxanty proti bolesti. Budeš po nich ospalá, ale stejně bude lepší, když se vyspíš. Ostatní příznaky jsou nejspíš jen psychický šok. Když se člověk ocitne blízko smrti, často se cítí špatně.“ Najdu balíček fialových pilulek, který jsem hledal, a zkontroluju datum spotřeby. „Po jídle a spánku by ses měla cítit líp. Můžeš jí něco připravit, Eli? Něco teplého?“

„Jistě.“ Eli se odlepí od pultu. „Chceš taky?“

„Už jsem jedl. Podívám se na její auto, než začne moc sněžit.“ Podám jí prášky. „Při jídle si dva vezmi. Kde bydlíš? V Kiruně?“

Přikývne.

„Bude chvíli trvat, než se cesty dolů do města uvolní, ale mezi námi a Kirunou leží sámská osada. Je to vesnice. Mají tam mechanika. Máš u sebe peněženku?“

Přikývne, poslušně ji vytáhne z kapsy džínů a podá mi jí.

„Vážně?“ ozve se Eli. „Dělala jsi tolik povyku kvůli tomu, že ti Cole odtáhl auto, ale peněženku mu dáš jen tak?“

Pokrčí rameny.

„Teď už jsem tady. Jestli opravdu jste vrazi, ty peníze nebudu potřebovat, až mě rozsekáte na kousky.“

Bezděčně mi zacukají rty. „Nesnažím se tě okrást. Jdu zavolat mechanikovi. Nebude nám schopný pomoct, dokud bouře neskončí, ale bude rychlejší, když si s ním hned domluvíme schůzku.“ Otevřu peněženku a začnu se probírat jejími kartami. „Budu potřebovat tvůj řidičský průkaz a občanku.“ Zahlédnu kraj jejího řidičáku a už se ho chystám vytáhnout.

Najednou se na mě vrhne a vytrhne mi peněženku přímo z ruky. „Promiň, promiň, ehm, to nejde,“ zablábolí s vytřeštěnýma očima. „Já, ehm, žádný nemám.“

Cítím, jak se mi zvedá obočí. „Ty nemáš řidičák?“

„No, jistěže mám.“ Polkne. „Jen… ti ho teď nechci dát.“

„Proč?“

„Protože tě ještě neznám. Možná se mi snažíš ukrást identitu nebo tak něco!“

„Do… bře,“ řeknu pomalu. Otočí se, aby peněženku zasunula zpátky do kapsy. Najednou ztuhne a chytne se za žebra. Zamračím se. „Bolí tě to?“ Natáhnu se k lemu jejího trička. „Ukaž.“

Odstrčí mi ruku. „Co to sakra děláš?“

Zamrkám. „Sundej si tričko. Potřebuju vidět tvůj trup.“

„Cože? Ne!“ Zacouvá zpátky na stůl. Vypadá opravdu vyděšeně, jako bych z ní chtěl strhnout všechno oblečení. „Nic mi není. Jen jsem si předtím natáhla sval, když jsem zvedala kufr.“

„Sundej si ho,“ zavrčí Cole ode dveří. „Nebuď hloupá.“

„Přestaň mi říkat, že jsem hloupá,“ odsekne. „Není hloupé nechtít si sundat tričko, kreténe.“

Eli si odfrkne.

„Nepokouším se o nic divného,“ řeknu klidně. „Jen se chci podívat, jestli nemáš poraněná žebra.“ Zaváhá a já se k ní znovu natáhnu.

Odstrčí mi ruce. „Ne! Přestaň!“

Potlačím svoji frustraci. „Proč ne?“

Zkříží ruce na prsou. „Protože jsem to řekla! Copak to nestačí? Řekla jsem ti, že jsem v pohodě.“

Několik vteřin si ji prohlížím. Ztěžka oddechuje a má zatnuté zuby. Vypadá, jako by se se mnou chtěla prát.

„Dobře.“ Otočím se k Elimu. „Uvař jí nějaké jídlo,“ řeknu mu a přejdu do švédštiny. „Jdu zkontrolovat její auto. Zeptej se jí na pár věcí. Zjisti, kdo je a co tady dělá. Dostaň z ní co nejvíc informací.“

Ostentativně mi zasalutuje. „Dobře, šéfe.“

Daisy sklouzne ze stolu, a když jí tělem znovu projede bolest, zavrávorá. Zastavím se ve dveřích. Jsem tak zvyklý, že Cole skrývá střelná zranění a zvířecí kousnutí, že nedokážu zabránit tomu, aby se mi v hlavě usadila ta nejhorší varianta. Vnitřní krvácení. Roztříštěná kost. Infekce.

Připadám si jako hajzl za to, že ji k tomu nutím, ale měla autonehodu. Jestli je to vážné, mohla by bez okamžité péče umřít. Uprostřed bouřky ji na pohotovost neodvezeme. Musím se na ni podívat. „Zkus ji přesvědčit, aby si sundala tričko,“ dodám. „Podívej se, jestli nemá nějaké modřiny nebo řezné rány.“

„Ty úchyle.“

Zakoulím očima, popadnu kabát a obuju si sněžnice. „Prostě to udělej.“ Navléknu si rukavice a vyrazím ven do sněhu.

Díkybohu za Eliho. Jestli tu holku někdo uklidní natolik, aby mi dovolila ji prohlédnout, tak on. Obvykle je problém ženy přesvědčit, aby v jeho přítomnosti zůstaly oblečené.

Navíc ji rozpovídá. Eli dokáže vymámit informace téměř z kohokoli. Vsadím se, že než uplyne hodina, vyklopí mu celý svůj životní příběh.

Pak zjistíme, kdo ta záhadná dívka doopravdy je.

5

Daisy

Dívám se, jak Riven mizí z dohledu. Pak pomalu spustím ruce z hrudi. Možná má Cole pravdu. Možná se chovám jako idiot. Ale já těmhle klukům ještě nevěřím. Ani jeden z nich zjevně netuší, kdo doopravdy jsem, ale možná jen předstírají nevědomost. Jestli to vědí, určitě jim nedovolím, aby viděli moje prsa.

Bez ohledu na to, jak moc přitažliví jsou.

Eli se začne motat v kuchyni a já se trochu uvolním. Aspoň jeden z nich mě tady vidí rád. „Myslím, že mě tu tví přátelé nechtějí,“ poznamenám jízlivě.

Zakroutí hlavou. „S nimi si nedělej starosti. Cole má špatnou náladu. Už asi třicet let. A Riv nikomu nevěří. Ale oba se z toho vzpamatují.“ Zazubí se na mě a zapne sporák. „Nejsi vegetariánka nebo tak něco, že ne, kotě?“

„Ne. Jím všechno.“

„Skvělé.“ Kývne na velkou pohovku. „Běž si udělat pohodlí. Nebude to trvat dlouho.“

Poslušně se sesunu na gauč. Oheň po mém boku praská a hřeje mě na kůži. Rozhlédnu se kolem sebe. Veškerý nábytek vypadá ručně vyrobený. Polštářky rozházené po pohovce jsou vyšívané pestrobarevnými nitěmi. Konferenční stolek je vyrobený ze silného dubového dřeva s viditelnou texturou, a dokonce i podtácky rozložené po jeho povrchu se zdají být vyřezávané z kůže. Nemám nic jiného na práci, takže vytáhnu z kapsy telefon, a když ho zapnu, zachvěju se. Posledních pár dní jsem ho měla vypnutý. Bojím se esemesek a e-mailů, které tam najdu. Bůhví, co strašného mi napíšou. Rozsvítí se mi obrazovka a já čekám na záplavu oznámení – ale žádné nepřijde. Podívám se do rohu displeje. Žádná čárka. „Nemáte tu signál?“

„Obvykle ano,“ řekne Eli a vytáhne z ledničky balíček. „To bude tou bouřkou.“

Sevře se mi žaludek. Tohle jsem asi chtěla, když jsem sem přijela, ale…

Před pár dny, když mě vyhodili, jsem se snažila před novináři schovat a jela jsem k rodičům. Ti mě ale vykopli z domu. Stejně jako všichni kamarádi, které jsem se pokusila navštívit. A co hůř, poznal mě každý člověk, kterého jsem potkala na ulici. Brighton je malé město a všichni už o mně zřejmě četli v místních zprávách. Když jsem se s pláčem vracela do bytu, začali na mě lidé přes ulici pokřikovat. Hvízdat na mě. Někteří z nich si mě dokonce fotili. Všimla si mě skupinka maminek ze školy, kde jsem pracovala, a skoro mě zahnala zpátky do bytu s křikem, že mě zažalují.

Ráno na mě zírali i lidi na trajektu. Můj příběh se mezitím dostal na několik hlavních britských zpravodajských stanic. Bloudila jsem jídelnou a snažila se najít místo k sezení, když kolem mě prošel puberťák, který sténal, jako by měl orgasmus. Málem jsem se na místě pozvracela.

Proto jsem se rozhodla odcestovat do Kiruny. Je doslova na polárním kruhu. Chtěla jsem být co nejvíc mimo dosah. Nechtěla jsem, aby mě někdo poznal.

Tím se to vysvětluje.