Tabea Bach

STERNE ÜBER DEM SALZGARTEN

Copyright © 2023 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2026 by Blanka Pscheidtová

ISBN 978-80-249-5615-2

Bez soli není život sladký.

Staré ruské přísloví

1

Křest

Když vyšli z kostela, zkropila je rozložitá žakaranda modrými kvítky. Byla nádherná neděle na konci května a slunce stálo ještě vysoko nad malou osadou, jejíž světle natřené domy se k sobě v úžlabině na svahu nad městečkem Santo Domingo choulily jako stádo koz. Kostel, jehož zvony právě slavnostně hlaholily, zářil oslňující bělobou, takže většina hostů na křtinách si chvatně nasazovala sluneční brýle.

„Podívejte!“ vykřikla Fayna fascinovaně a zvedla jeden z malých zvonkovitých květů, které se zachytily na křticích šatičkách její dcerky. „To je ale pěkné znamení!“

Julie zhluboka nasála kořeněnou vůni stromu a šťastně se opřela o Álvarovu paži, kterou ji objal kolem ramen a jemně ji políbil na spánek.

„Máš kytky ve vlasech,“ upozornil Julii třináctiletý synovec Emil a vůbec si neuvědomil, že i jeho pečlivě nagelovaná hustá kštice je plná modrých kvítků. „Vypadáš úplně jako hipísácká nevěsta.“

Julie se zasmála. „Kdes tohle slyšel?“ zeptala se a opatrně si osahávala účes.

„Sám seš hipík,“ upozornil Emila jeho nejlepší kamarád El Rostro a hrábl mu do vlasů, což vedlo k menší šarvátce. Emil totiž už nějakou chvíli pečlivě dbal na svůj zevnějšek, a jak si Julie pobaveně všimla, v zadní kapse kalhot neustále nosil hřeben. Pochopitelně ji ani nenapadlo, aby se o tom před svým pubertálním synovcem zmínila byť jen slůvkem. El Rostrovi, který žil s rodiči a bratrem na kozím statku svých prarodičů Maribel a Paca, připadalo jeho chování zjevně trochu hloupé.

„Nech si je tam,“ poradil jí Álvaro něžně, když si začala z vlasů vytahovat květy. „Vypadáš nádherně.“

„Všichni teď máme kytky ve vlasech,“ poznamenala Álvarova babička Belén a s úsměvem ukázala na hlavy shromážděných hostů.

„Jako by nám ten strom sesílal nějaké zvláštní požehnání,“ podotkla Maribel a dojatě pozorovala malou Martinu v náručí své neteře Fayny, která se právě s manželem Pablem a oběma kmotry stavěla do skupinky k fotografování.

Julie se podívala na hodinky. Měla nejvyšší čas. „Musím jet,“ omluvila se. Slavnostní hostina u příležitosti křtu malé Martiny se samozřejmě konala v jejím venkovském hostinci Flor de Sal. „Klidně si dejte na čas a nezapomeňte udělat pár pěkných památečních fotografií i pro nás.“

Poslala Fayně vzdušný polibek a spěchala ke svému vozu. Z Fayniny rodné vesnice v nitru ostrova bylo k mesónu Flor de Sal sice jenom pár kilometrů, ale přesto na trasu plnou zatáček potřebovala skoro půl hodiny. Julie žila už víc než rok na ostrově a zvykla si na to, že vzdálenosti sice nebyly velké, ale na jízdu autem musela počítat s delšími časy. Ostrov La Palma byl totiž výsledkem bezpočtu sopečných výbuchů, které před miliony lety začaly v hloubce pěti tisíc metrů pod mořskou hladinou vyvrhovat vnitřek země, až vznikla tahle pevnina, jejíž nejvyšší bod vyčníval solidních 2 426 metrů nad Atlantik. Proto bylo třeba zdejší zvrásněné a rozeklané svahy objíždět. Sopečný původ kanárského ostrova ale zároveň nabízel dechberoucí krásu bizarních skalních formací, které vytvořila láva, a pestrých vrstev hornin, které zdejší povětrnostní podmínky postupně odhalovaly. K mimořádnému šarmu ostrova samozřejmě přispíval také jedinečný svět rostlin s divokými květy, keři a stromy.

Venkovský hostinec Flor de Sal, jehož jméno znamenalo v překladu Solný květ, postavili v šedesátých letech minulého století Álvarovi prarodiče na mohutném útesu vysoko nad Atlantikem. Jméno dostal podle saliny, která se nacházela na úpatí skály a v níž Álvaro tradičním způsobem sklízel mořskou sůl. Tahle solná zahrada, vytesaná do přírodního kamene, tady existovala odnepaměti, na dlouhé roky upadla v zapomnění a teprve Álvarův dědeček ji znovu uvedl do provozu. Dnes byla zdejší zmodernizovaná a rozšířená salina tajným tipem pro vybranou mezinárodní gastronomii. Vyhlášené a oceňované byly především solné květy, takzvané Flor de Sal, drahocenné velké krystaly, které bylo možné sklízet z nádrží pouze za určitých povětrnostních podmínek a se značnou fyzickou námahou.

Julie obkroužila poslední zatáčku a otevřel se jí pohled na pobřeží. Jako malý vzdorný hrad trůnila finca s restaurací v zářivém světle. Prastarý dračí strom jako by střežil velkou dvoupatrovou budovu. Za domem, chráněná vysokou zdí před vytrvalými pasátovými větry, se rozprostírala zahrada s ovocnými stromy a spoustou kuchyňských bylin.

Julie vyjela ze silnice na nezpevněnou cestu, která vedla k mesónu. Pod dračím stromem už parkovala auta Devi a Sama, i Juliiny kuchyňské pomocnice Paoly.

Sotva zastavila, přiběhl vzrušeně garafijský ovčák Amo, který se k ní před časem zaběhl a od té doby s velkým vědomím odpovědnosti střežil usedlost. S kňučením na ni vyskakoval a zanechával na jejích červených šatech stopy prachu.

„No no, proč tak divoce,“ bránila se Julie udiveně. Tohle neměl ve zvyku. „Co se to s tebou děje?“ Amo odpověděl zaštěkáním a popoběhl po příjezdové cestě směrem k silnici, pak se zastavil a vyzývavě se na ni díval, jako by chtěl, aby ho následovala.

Zavrtěla hlavou a vešla do vnitřního dvora, kde už měl její tým plné ruce práce s přípravou přípitku, který se bude odehrávat tady venku. Devi se svou třináctiletou dcerou Parvati rozdělovaly na vysoké stolky ubrousky a malá květinová aranžmá, zatímco Amelie na jeden z bufetových stolů řadila sklenice. Tina, mladší sestra Álvarova nejlepšího přítele Tota, zase jednou přišla Amelii pomoct.

„Ahoj!“ zavolala Amelie na Julii. Její modré oči jiskřily a krátké světlé vlasy měla jako vždycky dokonale upravené. „Jaký byl obřad?“ Amelie a Julie se znaly už celou věčnost a pracovaly společně v nejlepších evropských restauracích – Amelie jako šéfka obsluhy a Julie jako Chef de Cuisine. Julie si každý den gratulovala, že se její přítelkyně vzdala mezinárodní kariéry v nejlepších podnicích ve prospěch jejího malého venkovského hostince uprostřed Atlantiku.

„Moc pěkný,“ odpověděla Julie. „Farář sice kázal trochu dlouho, ale malá Martina zasáhla svým způsobem. Časem ztratila trpělivost a dala mu hlasitě a zřetelně na srozuměnou, že už by mohl skončit.“

Amelie se zasmála. „Je to sladká holčička. Když se na ni člověk zadívá, skoro dostává chuť přivést taky něco takového na svět.“

„Děti jsou něco úžasného,“ přitakala Devi a vrhla láskyplný pohled na svou dceru. Obě dnes vypadaly krásně ve světlých tunikách přes indicky střižené bavlněné kalhoty. Parvati si do dlouhých světlých vlasů zapletla hedvábnou stuhu fuchsiové barvy a moc jí to slušelo.

„Proč ne,“ obrátila se Julie k Amelii. „Vy byste s Totem mohli o něčem takovém přece uvažovat.“

„No, tak daleko ještě nejsme,“ ohradila se rozpačitě Amelie. Už skoro půl roku chodila s Álvarovým nejlepším přítelem. Když si člověk uvědomil, že žádný z jejích dřívějších vztahů netrval déle než dva týdny, byla to už téměř věčnost. „A představ si, že bych třeba musela jako Fayna během celého těhotenství ležet…“ Amelie hlasitě vydechla. „To bych nepřežila.“

„To se naštěstí stává jenom výjimečně,“ ujišťovala ji Devi. „Když jsem byla těhotná s Parvati, prvních šest měsíců jsem o tom skoro nevěděla.“

„Tvoje dcera byla od samého začátku neuvěřitelně ohleduplná,“ usmála se Amelie a zadívala se na dívku, která právě zacházela do domu. Poté se otočila k Julii. „Kdy přijedou hosté?“

„Můžou tu být každou chvíli,“ odpověděla Julie a vydala se do kuchyně, kde Paola připravovala salát s divokým kořením, který se měl s Pacovým kozím sýrem servírovat jako předkrm.

Jako hlavní chod si Fayna vybrala čerstvou parmici s domácím zeleným mojo, tedy pikantní bylinkovou omáčkou z čerstvého koriandru, petržele a česneku, s nejrůznějším typickým kanárským kořením. Juliin kamarád a rybář Diego nezklamal a už za rozednění přinesl dostatečné množství kanic, okouníků a ropušnic, takže mohla před odjezdem do kostela připravit ryby na pečení.

„Je čas na tapas!“ Amelie energicky vešla do kuchyně.

„Tady jsou.“ Julie otevřela chladírnu a podávala jí jeden tác za druhým, aby je mohla uspořádat v bufetu venku na dvoře. Nakonec sama vyšla ven, aby se přesvědčila, že je všechno v dokonalém pořádku. Lahůdky byly ještě přikryté fólií, kterou Amelie a Tina odstraní, až budou hosté na místě.

„Už jedou první.“ Amelie si zastínila oči rukou a zadívala se k silnici. Juliin pohled putoval po bufetu. V kyblících s ledem už čekaly na otevření láhve s bílým a šumivým vínem. Byla tu spousta lahodných tapas, ale ona ze zkušenosti věděla, že nejspíš nic nezbude. Tyhle chuťovky, které připravila už včera, byly velmi oblíbené. Kozím sýrem plněné hlavičky žampionů, marinované sardelky, nakládané olivy, drobné sýrové závitky, chorizo od Juliina oblíbeného řezníka, nejjemnější šunka z iberijských vepřů, nejrůznější mořské plody a grilovaná zelenina.

Rychle se vrátila do kuchyně a pomohla Paole připravit minimálně padesát porcí salátu. S použitím kuchařské pinzety z ušlechtilé oceli do nich umísťovala pestré jedlé květy a do srdíček vykrajovaný kozí sýr na divokých bylinkách, takže každý jednotlivý talíř nakonec vypadal jako umělecké dílo.

„Dresink přidáme teprve těsně před servírováním,“ připomněla nakonec a otočila se k velkým kastrolům, v nichž se později budou společně s rybou péct už oloupané a na velké kusy nakrájené brambory po tradičním kanárském způsobu.

Paola ji pozorovala s širokým úsměvem. „Vypadáš hezky s těmi kytičkami ve vlasech,“ řekla. „Ty bys měla nosit pořád.“

„Za to může žakaranda,“ zasmála se Julie, uhladila si kuchařskou blůzu, kterou si natáhla přes šaty, a ještě jednou si sklepala ze sukně prach, který tam zanechaly Amovy tlapy. Vrhla pohled do zrcadla vedle skříně. Skutečně měla ještě pořád ve vlasech spoustu drobných modrých kvítků.

„Klidně to tak nech,“ poradila jí Paola a začala umývat použitá kuchyňská prkénka a nože. „Je to krásná ozdoba.“

„Taky si myslím.“ Julie se otočila po hlase. Byl to Álvaro, který právě vešel dveřmi ze zahrady. „Vypadáš skvěle.“

Jemně se dotkl do stříbra vsazeného perleťového přívěsku, který jí věnoval k minulým Vánocům, a políbil ji. „Jsou tady první hosté. Půjdeš se mnou ven?“

Ve dvoře se rozléhaly vzrušené hlasy a veselý smích. Amelie a Tina právě zásobovaly křtinovou společnost nápoji. Odstranily fólie z tapas a Amelie hravě klepla přes prsty Emila, který si chtěl přivlastnit celý talířek s Jamón Ibérico. El Rostro, který se sem také vplížil, si demonstrativně strčil ruce do kapes kalhot a tvářil se jako neviňátko. Julie se s úsměvem otočila od obou chlapců.

„Vypadá to všechno ohromně lákavě.“ Faynina matka Arminda si s uznalým výrazem prohlížela bufet.

„Juliiny tapas jsou nejlepší na celém ostrově,“ poznamenala Belén.

„Kalamáry jsem připravila podle tvého receptu,“ usmála se Julie láskyplně na starou dámu, která před mnoha lety s Álvarovým dědečkem vybudovala venkovský hostinec. „Už jsou tady všichni?“ zeptala se Fayny a její matky. „Jestli souhlasíte, můžeme otevřít bufet.“

„Paco by chtěl pronést pár slov,“ řekla Fayna a nejistě se rozhlížela po dcerce, která šla z ruky do ruky. Právě teď se ocitla v péči pratety Maribel.

Julie najednou ucítila na koleně studený čenich. Byl to Amo, který jí s kňučením strkal packou do kolene a díval se na ni vyděšenýma očima.

„Co to s ním je?“ zeptala se Fayna.

„Nemám tušení, odpověděla Julie bezradně. Když Amovo kňučení přešlo do vzrušeného štěkání a skákání, odvedla ho za dům, kde pro něj Sam pod stromy vybudoval velký výběh. Jen se značným úsilím se jí podařilo Ama přesvědčit, aby tam zůstal a uložil se před svou boudu.

Neuměla si vysvětlit, co se s ním od rána dělo. „Přijdu si pro tebe, až hosté odejdou.“ Amo zůstal poslušně ležet, ale měl neklidný pohled a úpěnlivě sledoval každý Juliin pohyb. Ještě si rychle ověřila, jestli má dost vody, a potom se vrátila na dvůr, kde se právě ujal slova Paco.

„Nemějte obavy,“ slyšela jeho hlas. „Budu stručný. Cokoliv jiného by s ohledem na ten fantastický bufet bylo k nevydržení.“ Zasmál se a většina hostů se k němu přidala. „Jsem jenom Faynin strýček, ale protože tu s námi už nemůže být její otec, mám tu čest uvítat v našem středu tuto malou světoobčanku.“ Zdlouhavě vytáhl z kapsy saka něco, co se zalesklo ve slunci. „Milá Martino. Kéž tě ochraňuje tenhle zlatý náramek se symbolem spirály, který se v tvé rodině od nepaměti předává z dcery na dceru. Je to symbol věčného návratu, symbol slunce, které nás udržuje při životě. Je to symbol, se kterým se setkáváme všude v přírodě, ve šnečích ulitách, v semenících rostlin, ve výhoncích kapradí a ve vesmírných galaxiích. Ne nadarmo vyrývali naši předkové do skal benahoaritas, spirály v bezpočtu variací, protože nám připomínají, odkud přicházíme a kam jdeme. Jsi jednou z nás, malá Martino, vždycky tady pro tebe budeme. Kéž tě provází štěstí.“ Sklonil se nad miminkem, které pokojně spočívalo v Maribelině náruči, a opatrně mu ovinul jemný zlatý řetízek kolem zápěstí.

„Zatím jej má třikrát kolem ručičky,“ pronesla Arminda se slzami dojetí v očích. „Bude ho mít až do dospělosti.“

Maribel položila Fayně dcerku do náruče.

„To je pěkný zvyk,“ poznamenala Julie a prohlížela si náramek. Mezi dvěma články řetízku byl upevněný malý zlatý medailonek s vyrytou spirálou.

„Je velmi starý,“ vysvětlila Fayna a zkoumala, jestli řetízek není kolem dětského zápěstí ovinutý příliš těsně. „Nikdo z rodiny už neví, kdy tenhle zvyk vznikl.“ Vzdychla. „Jestli můžu být upřímná – mám hlad jako vlk,“ přiznala a toužebně se zadívala k bufetu, teď už obleženého hosty. Emil a El Rostro byli samozřejmě první u zdroje.

„Víš co?“ navrhla jí Julie. „Posaď se tady na židli a nech se obsloužit. Musíš být unavená. Budí tě ta malá myška v noci často?“

„Třikrát nebo čtyřikrát,“ odpověděla Fayna a vděčně klesla na jednu z židlí, které tady Sam připravil především pro starší příbuzné. Byla bledá a Julie pocítila starost.

„Nechceš si třeba na chvíli někde lehnout?“ zeptala se znepokojeně. „Už jsi vůbec viděla to pěkné apartmá, které Sam tam naproti vybudoval pro Belén?“ Ukázala na jednu z vedlejších budov, které uzavíraly dvůr. „Tam by sis mohla poležet, kdybys chtěla.“

Fayna zavrtěla hlavou. „Není třeba, ale moc ti děkuju.“

Julie přivolala gestem Tinu a požádala ji, aby přinesla Fayně minerálku a talíř s různými tapas. Potom se posadila k mladé matce. Fayna se jí upřeně zadívala do očí. „Věř mi, že dát si nohy nahoru je to poslední, co bych si přála. Naopak. Chtěla bych co nejdřív zase pracovat. To polehávání před porodem mi dalo pořádně zabrat. Nemůžu se dočkat návratu do normálního života.“

„Normální život je teď tvoje dítě.“ Julie ani Fayna neslyšely přijít Armindu, která ustaraně shlížela na svou dceru. „I já jsem přestala pracovat, když ses narodila. Jako matka je člověk zaměstnaný ažaž. Buď ráda, že tvůj muž dokáže rodinu uživit a ty se můžeš věnovat dítěti.“ Julie znepokojeně sledovala, jak se Faynina tvář zachmuřila. Kdo ji znal, podle jiskření v očích poznal, že za chvíli hněvivě vybuchne. Její matka to zjevně nevnímala. „Martina přece jednou dostane sourozence a…“

„Nech toho, mami,“ přerušila ji Fayna. Naštěstí v tu chvíli zavolala Armindu Maribel a připomněla jí, že je třeba ještě umístit jmenovky pro zasedací pořádek v restauraci, než se tam nahrnou hosté.

Fayna počkala, až se matka dostatečně vzdálí, a pak se ozval její zoufalý hluboký povzdech.

„Já nechci jenom sedět doma,“ vypravila ze sebe. „Nejsem přece špatná matka jen proto, že chci vykonávat své povolání.“

„Samozřejmě že ne,“ přitakala Julie a nasucho polkla. Faynino přání vrátit se co nejdřív na své původní pracoviště jako vedoucí obsluhy ve Flor de Sal, ji vyděsilo. Jak by k tomu přišla Amelie? ptala se sama sebe. Vždyť právě ona Julii tenkrát zachránila, když se Faynino těhotenství tak zkomplikovalo, že musela ze dne na den nechat práce a řadu měsíců ležet, aby o své dítě nepřišla. Bylo jen pochopitelné, že se toužila vrátit ke svému původnímu životu. Julii to ovšem uvádělo do velmi obtížné situace. Restaurace sice výborně fungovala, ale přesto si nemohla finančně dovolit dvě tak kvalifikované síly, jako byly Amelie a Fayna. Kromě toho ji s Amelií pojilo dlouholeté přátelství a pomyšlení, že by mohla opustit ostrov, aby přijala místo v některém velkém mezinárodním hotelu, naplňovalo Julii zoufalstvím.

„Nejdřív musíš načerpat síly,“ připomněla Fayně. „Dej si na čas, než se váš život s dítětem zaběhne.“ Vstala a zkoumavě se rozhlédla. Podnosy s tapas se rychle vyprazdňovaly. Nebude dlouho trvat a všichni se vydají ke stolům. „Musím zpátky do kuchyně,“ řekla a něžně pohladila Martininy pěstičky. „Prostě si užívej, že dneska jsi hlavní osoba, a nech se obsluhovat. Všechno ostatní se vyřeší.“

„Hlavní osoba se jmenuje Martina,“ opáčila Fayna s nuceným úsměvem. „A já se obávám, že to tak zůstane i v příštích letech.“

• • •

V následujících hodinách nezbýval Julii čas přemýšlet o Fayniných slovech. Když se servíroval salát, dusila tradičním kanárským způsobem ve velkých kastrolech připravené ryby na lůžku z brambor a upravovala je na podnosech. Jako dezert si Fayna přála španělské bienmesabe, krém z karamelizovaného cukru, medu a našlehaných žloutků, lahůdku, která byla podle místních lidí vynalezena v jedné cukrárně v El Pasu. Julie skoro nikdy neservírovala v jednom menu pouze jeden dezert. Její talíře obsahovaly přinejmenším tři komponenty. Dnes vykouzlila k bienmesabe lehký citronový krém a na počest malé Martiny upekla jemné makronky v růžové, vínové a světlezelené barvě, které se rozplývaly na jazyku. Použila na ně malinovou a morušovou šťávu a výluh z máty.

Když Amelie a Tina později podávaly kávu a Julie se vydala do restaurace, aby se posadila k Álvarovi a jeho přátelům, zaslechla náhle tiché, hluboké zadunění, zvuk, který jako by vycházel z hlubin země. Bezděčně se zastavila a najednou měla pocit, že ztrácí kontrolu nad svýma nohama. Přidržela se baru a udiveně se podívala nahoru, kde se květinové závěsy s kapradím a strelíciemi rozhoupaly, jako by do nich narážela neviditelná ruka. Sklenky začaly vibrovat a vydávaly bzučivé zvuky. Tina se zděšeným výkřikem upustila tác a šálky se hlučně tříštily na dlažbě. Veselý hovor naráz utichl, když se země začala chvět.

„Zemětřesení!“ vykřikl Álvaro. „Rychle, všichni ven na dvůr!“

2

Otřesy

Julie si připadala jako ochromená. Půda pod jejíma nohama se chvěla, svět jako by zvláštním způsobem tančil kolem ní. Jako přes závoj vnímala, že Faynin muž objal paží svou ženu a dítě a tlačil je k východu. Amelie pomáhala starší dámě vstát ze židle. Álvaro podpíral Belén.

„Venku zůstaňte dál od zdí!“ přehlušil Paco rozčilené hlasy. Maribel volala vnuka El Rostra. Trámoví staré budovy zaskřípělo. Jeden ze závěsných květináčů vypadl ze zakotvení a rozbil se na podlaze asi metr od Julie. Několik hostů začalo v panice křičet. Z kuchyně Julie zaslechla hlasitý třesk.

„Musím vypnout proud,“ vypravila ze sebe, vrávorala chodbou ke skříni s pojistkami a vypnula hlavní vypínač. Připadalo jí, že se pohybuje ve zpomaleném filmu na ledové kře, která se pod jejími kroky naklání na různé strany. V kuchyni spadlo na zem několik měděných hrnců, které visely nad plotnou na háčkách, a právě je hlučně následovala velká pánev. Julie zarýglovala dvířka zděných kamen a doufala, že ohniště se neroztrhne.

„Pojď ven!“ slyšela Álvarův hlas. Vůbec si nevšimla, že jde za ní. Ze zahrady sem dolehl rozčilený štěkot.

On to cítil, projelo Julií náhlé poznání. Vylekaně se nechala Álvarem odvést ven zahradními dveřmi.

Ještě jednou se jí země pod nohama pohnula, potom se okolní svět uklidnil a nastalo ticho.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Álvaro a vzal její tvář do dlaní.

Přikývla se široce otevřenýma očima. Leknutí jí vězelo hluboko v kostech.

„Kde je Emil? Co je s hosty? Je Belén v bezpečí?“

„Všichni jsou v pořádku na dvoře. Chlapci skvěle pomáhali.“

Julie si uvědomila, že se drží Álvara jako klíště. Uvolnila sevření a konečně zhluboka vydechla. Její pohled putoval po fasádě domu. Neviděla žádné škody.

„Musím zajít za Amem.“

Rychle vykročila k ohradě. Ovčák se chvěl na celém těle a s máváním ocasu se k ní přitiskl.

„Už je po všem,“ šeptala mu do ucha a hladila ho. Přinejmenším v to doufala. Amo srdceryvně kňučel a po chvíli se vymanil z jejích rukou. Zvířata mají vlastní inteligenci, říká se. Kdyby mělo dojít k dalším otřesům, pes určitě ví, kde je v bezpečí. Vždyť cítil událost už ve chvíli, kdy ona neměla sebemenší ponětí.

„Otřesy půdy nejsou na ostrově nic zvláštního,“ pronesl jeden z kmotrů, když Julie s Álvarem vyšli na dvůr.

„To je pravda. Tohle zemětřesení ale bylo mimořádně prudké,“ opáčil Faynin tchán. Tina a Amelie nabízely rozčilené skupině lidí nápoje a pečivo, ale většina odmítavě mávala rukou. Také Belén byla nezvykle zamlklá a téměř křečovitě svírala svou hůl.

„Není běžné, aby bylo tak prudké dokonce i tady na pobřeží,“ poznamenala Maribel a otočila se k Fayně. „Prosím, neměj nám to za zlé, ale musíme domů.“

Její muž Paco přikyvoval. „Teď víme, proč byli osli a kozy dneska tak neklidní.“ Maribel přivolala El Rostra. „Musíme co nejdřív zkontrolovat zvířata. Emile, chceš jet s námi?“

„Jistě,“ souhlasil chlapec.

„Neměl bys zavolat tátovi?“ nadhodila Julie.

„To jsem už udělal. Je na cestě se skupinou turistů a je v pořádku.“ Otočil se k Pacovi. „Smím u vás dneska přespat? Šlo by to?“

„Samozřejmě, chlapče,“ odpověděl Paco srdečně. „U nás máš druhý domov, to přece víš.“

Také ostatní hosté najednou měli naspěch a chystali se k odjezdu. Slavnostní nálada jako by vyprchala. Nikdo neměl chuť vysedávat a povídat si jako obvykle do pozdního večera. Za půl hodiny byli všichni pryč a na místě zůstal jenom Juliin restaurační tým, Toto a Fayna s mužem a dítětem. Devi společně s Amelií a Tinou odstraňovaly střepy květináče a rozsypanou zeminu a Paola napravovala škody v kuchyni.

„Taková katastrofa,“ pronesla Fayna sklesle. Přiložila k prsu malou Martinu, která hladově sála. „Na chvíli jsem měla opravdu pocit, že nám padá strop na hlavu.“

„Tak hrozné to nebylo,“ pokoušel se ji uklidnit Pablo a znovu ji objal paží.

„Je takové zemětřesení na La Palma časté?“ zeptala se Julie znepokojeně.

„Žijeme na takzvaném hotspotu,“ vysvětloval Álvaro. „Je to tím, že tady na sebe narážejí různé tektonické desky.“

„Celá skupina Kanárských ostrovů je výsledkem sopečných aktivit,“ doplnil Toto. Pracoval na úřadu ochrany přírody a tohle téma mu bylo velmi blízké. „Proto je úplně normální, že to s námi tu a tam trochu zatřese.“

„No, tohle tedy nebylo trochu,“ namítla Fayna.

„Seismografové registrují každý den několik otřesů,“ ujistil ji Toto. „Většinu jich člověk ani nepocítí.“

Tyhle otřesy jsme ale cítili hodně zřetelně, pomyslela si Julie. „Šálek kávy nám teď určitě prospěje,“ řekla a zvedla se ze židle. „Kdo si dá?“

„Pěkně mě to vyděsilo,“ přiznala Julie, když později večer seděli s Álvarem na jejich oblíbené skále dole v solné zahradě. Prohledali celou usedlost kvůli případným škodám, ale kromě rozbitého květináče nezanechalo zemětřesní žádné stopy. Krátce nato Álvaro odvezl babičku do jejího domova pro seniory v Santa Cruz.

„Poprvé je to znepokojivé,“ přikývl Álvaro a objal ji kolem ramen. „Ale člověk si zvykne.“

„Škoda té oslavy,“ vzdychla Julie a opřela se o svého přítele. V počínajícím soumraku vypadaly bílé kužely soli, které Álvaro a jeho spolupracovníci navršili v pravidelných odstupech mezi pravoúhlými odpařovacími nádržemi, jako by zářily nějakým vnitřním světlem. Voda ještě odrážela mizející fialové světlo a nad obzorem už se objevila večernice. Pravidelné zvuky vln, které narážely do pevniny dvacet metrů pod ohromnými skalními deskami, na nichž byla založená Jardín de la Sal, měly na Julii uklidňující, dokonce skoro uspávající účinek. Plíce jí plnila vůně soli a řas.

„Nemohli bychom dneska přenocovat tady dole?“ navrhla.

Álvaro ji místo odpovědi políbil a odhrnul jí z obličeje pramen vlasů. „To jsou ještě pořád ta kvítka,“ zamumlal a pokryl její vlasy drobnými polibky. Hladil jí koleno, posouval šaty nahoru a laskal obě stehna. Julie se k němu přitiskla a zhluboka dýchala, všechno napětí z ní spadlo. V tu chvíli existovali jenom oni dva, jejich láska a něžnost – když náhle zazněl ženský hlas.

„Álvaro, jsi tady?“

Kužel světla baterky klouzal po salině. Julie si chvatně stáhla šaty přes kolena. A v příští vteřině už ji zasáhl paprsek.

„Přestaň nás oslňovat, Nairo,“ řekl Álvaro a zaclonil si rukou oči. „Co chceš? Stalo se něco?“

Julie potlačila zasténání. Álvarova sestřenice Naira měla neomylnou schopnost objevit se v tu nejnevhodnější chvíli. Právě před pár dny se vynořila jako teď a zůstala do čtyř hodin ráno. Kužel světla spočinul o něco déle na Julii, pak zhasl.

„Chtěla jsem vědět, jak jsi na tom,“ vysvětlila Naira rozechvělým hlasem. „Kvůli tomu zemětřesení. Jestli je všechno v pořádku. Nebral jsi telefon.“

„Samozřejmě že ne,“ povzdechl si Álvaro. „Je sobota večer. Proč nejsi někde s ostatními jako vždycky?“

Naira neodpověděla. Přestože už se úplně setmělo, rozeznávala Julie její drobnou postavu proti nočnímu nebi. Po chvíli se usadila na druhé straně vedle Álvara.

Julie zaťala zuby. Přesně takhle to začalo i nedávno. Copak ta žena nevidí, že překáží?

„Už to není jako dřív,“ pronesla Naira sklesle. „Ty už s námi nejsi. A Toto už chodí jenom s Amelií.“

„Ještě jsou tam Pepe a Serena,“ poznamenal Álvaro klidně. „A spousta dalších lidí.“

Naira mlčela a Julie v duchu obracela oči v sloup. Kdy Álvaro konečně pochopí, že sestřenice je do něj zamilovaná? Všimla si toho i Amelie, která už jí neřekla jinak než stalkerka. Poté, co Naiřin bratr před několika lety přišel o život při nehodě, dělal Álvaro všechno pro to, aby jí ho nahradil. Byl přesvědčený, že v něm nevidí nic jiného než náhradního bratra. Julie na to měla jiný názor.

„Dobrá, takže jsem v pořádku,“ pronesl Álvaro rezignovaně. „Tady se nic nestalo. A u vás?“

„Bylo to opravdu děsivé,“ přiznala Naira. Potom se rozvzlykala. „Já se vlastně bojím jet sama autem domů. Co když to zase začne?“

„Vždyť se nic nestalo,“ snažil se ji Álvaro uklidnit. Potom vstal a podal Naiře ruku, aby jí pomohl. „Mám tě odvézt domů?“

„To by bylo milé,“ odpověděla Naira a Julie v duchu zaklela.

Takže se jí skutečně zase jednou podařilo zkazit jim večer.

„Jdi napřed k autu,“ řekl a díval se za Nairou, jak si rozsvítila baterku a váhavě kráčí kolem solného domku k jeho pick-upu, jímž rozvážel svou sklizeň soli.

„Je mi to líto,“ řekl Julii a přidřepl si k ní. „Za hodinu jsem zpátky. Kdyby ti to tady venku připadalo nepohodlné, tak si běž lehnout.“ Přejel jí rukou po zádech a Julii zamrazilo. Měla v sobě touhu a také jeho rty působily hladově a vášnivě, když ji políbil. Nakonec zhluboka vzdychl a narovnal se. „Tak brzy,“ pronesl tiše.

Julie zklamaně přikývla. „Zatím,“ zašeptala, když jeho silueta už mizela za solným domkem.

• • •

Někdy v noci se Julie vyděšeně vzbudila. Dost dlouho čekala venku na skále a sledovala, jak se na noční obloze rozsvěcuje stále víc nebeských těles. Nakonec zavála chladná bríza a ona odešla do domku. Svlékla se a nahá vklouzla do přikrývek v naději, že se Álvaro podle slibu brzy vrátí. Neměla ponětí, kolik je hodin, ale nebylo pochyb o tom, že už je pryč mnohem déle než hodinu.

Nahmatala lampičku u postele a rozsvítila. Bylo krátce po jedné.

Polekal ji škrábavý zvuk a zároveň si uvědomila, že právě tenhle šramot ji probudil.

„Álvaro?“ zavolala tiše. Zvuk ustal. Zhluboka se nadechla, vklouzla do šatů, sebrala veškerou odvahu a otevřela dveře. Jejího kolena se dotkl vlhký čumák. Stál před ní Amo a vrtěl ocasem. „Propána,“ vypravila Julie ze sebe a sklonila se k psovi. „Tys mě ale vylekal.“

Zamyšleně se posadila na kámen vedle domovních dveří a drbala psa za ušima. Amo jen málokdy doprovázel Julii sem dolů, většinou zůstával nahoře u usedlosti a tam na ni čekal. Proč se právě dnes v noci vydal za ní? Byl ještě neklidný kvůli zemětřesení? A kde vězí Álvaro? Že by se mu něco stalo cestou?

Napadlo ji, že možná poslal zprávu, a šla se podívat na svůj smartphone. A skutečně. Naira měla jeden ze svých záchvatů. Musím s ní do nemocnice. Moc mě to mrzí. Radši na mě nečekej.

Julie hlasitě zasténala. Zmítala se mezi pochopením Naiřiných potřeb a tichou podezíravostí, že Naira záchvaty občas předstírá. Od bratrovy smrti trpěla epilepsií, přestože žádný doktor nikdy nedokázal diagnostikovat fyzickou příčinu onemocnění. Říkalo se, že je to z šoku, ale Julie musela přiznat, že v hloubi duše považuje Nairu za simulantku. Nebyl snad takový záchvat vhodným prostředkem, jak na sebe upozornit? Mladá žena dobře věděla, že Álvaro v tu chvíli všeho nechá, aby se o ni postaral.

„Potvoro,“ zamumlala frustrovaně a roztřeseně si objala ramena pažemi. Krátce zaváhala, jestli se nemá vrátit do usedlosti. Ale úzká stezka tam nahoru byla i ve dne příkrá a náročná. Rozhodla se, že se vrátí do postele, znovu svlékla šaty a vklouzla do velkého trička, které tady nosil na noc Álvaro.

„Pojď dál,“ pustila Ama přes práh, což měl jindy zakázané. Věděla, že Álvaro jako většina Španělů nerad vidí psy v obytných prostorách, a tím spíš v ložnici. Dnes v noci bude jeho přání rozhodně ignorovat.

Amo váhavě a opatrně překročil práh. Dobře věděl, že je to vlastně proti pravidlům. Očichal místnost a pak se uložil na sešívaný koberec před Juliinou postelí, schoulil se do klubíčka a okamžitě usnul.

Už byl den, když Julii probudilo Amovo zaštěkání. Álvaro stál ve dveřích se sáčkem pečiva v ruce a nechápavě se díval na psa, který okamžitě zmlkl, když ho poznal, a rozběhl se k němu s vrtěním ocasu.

„Dobré jitro. Co dělá Amo v domě?“ podivil se.

Julie si protírala oči. Potřebovala chvíli, aby si uvědomila, kde vlastně je.

„Zřejmě mě postrádal,“ řekla a sundala nohy z postele. „On mě tedy na holičkách nenechal.“

Amo jako by všemu rozuměl, stáhl hlavu a proplížil se kolem Álvara ven.

„Tobě připadá, že já jsem tě nechal na holičkách?“ zeptal se Álvaro překvapeně a položil housky do mísy na stole. „Přece jsem ti napsal, že…“

„Nech to být,“ přerušila ho Julie mrzutě a došla k umyvadlu, aby si opláchla obličej studenou vodou. Když se utírala, ucítila, jak k ní Álvaro zezadu přikročil a objal ji. Ale ona se od něj v náhlém impulsu oddálila. Ano, najednou si uvědomila, že na něj má hrozný vztek.

„Co je s tebou?“ nechápal Álvaro. Julie hned neodpověděla. Naplnila vodou a kávou konvici na italské espresso a postavila ji na sporák. „Ty jsi na mě naštvaná?“

Julie zapálila hořák, pak se k němu otočila a zkoumavě se na něj zadívala. Opravdu mu připadalo v pořádku, jak proběhl včerejší večer?

„Já tu Nairu prostě nezvládám,“ přiznala po chvíli. „Už sis někdy všiml, že se u nás objeví pokaždé, když právě máme na sebe čas?“

„Přeháníš,“ namítl Álvaro. „Dělala si starosti.“

„Ale jdi, jaké starosti,“ opáčila Julie prudce. „Mohla přece zavolat Totovi. Ten by jí řekl, že je tady všechno v pořádku.“ Postavila na stůl dva šálky. „Já si myslím – že Naira žárlí.“

„Žárlí?“ Álvaro vypadal skutečně užasle. „Na koho?“

„Na mě, samozřejmě.“ Julie nerozuměla tomu, že to nepoznal. Jí to bylo naprosto jasné. „Jednou dokonce řekla, že jsem jí tě ukradla. To už si nepamatuješ?“

„To byl vtip,“ pokoušel se ji Álvaro ukonejšit a vyndal z ledničky máslo a sýr.

„V každém jejím vtipu je zrnko pravdy,“ poznamenala. „Včera mi to prostě připadalo jako jasné přepadení. A nakonec jsem to byla já, kdo si dělal starosti, když jsem se v noci probudila a tys tu nebyl.“

Álvaro nechal klesnout nůž, kterým začal krájet sýr, a vzhlédl. Pravděpodobně si teprve v tu chvíli uvědomil, jak je Julie rozčilená.

„To mě moc mrzí,“ řekl. „Poslal jsem ti zprávu, abys věděla, co se děje. Naira měla záchvat a…“

„Ano, já vím,“ přerušila ho Julie. „Naira má záchvat prakticky pokaždé, když tě chce ode mě vzdálit.“

Álvarova tvář zvážněla.

„Moje sestřenice je nemocná,“ pronesl vyčítavě. „Není fér podsouvat jí něco takového. Naira a já jsme si blízcí a ty taky víš proč. Od té Bentorovy nehody je…“

„To už jsou ale čtyři roky,“ namítla Julie. „Bude to takhle pokračovat navěky? Budu muset v našich nejintimnějších chvílích počítat s tím, že se vynoří tvoje sestřenice?“

Pohled, který na ni Álvaro vrhl, nevěstil nic dobrého. „To zní spíš, jako bys žárlila ty na ni,“ opáčil. „Poslyš, Julie, to je přece pod tvou úroveň.“

Julie polkla. Najednou cítila slzy v očích, a přestože se je pokoušela zahnat, bylo pozdě, jedna už se jí koulela po tváři.

„Ty pláčeš?“ Álvaro byl okamžitě u ní a sevřel ji v náručí. „K tomu nemáš sebemenší důvod, cariño! Opravdu ne. Je mi líto, že jsem tě nechal samotnou. Ale co jsem měl dělat?“

Proč jsi ji prostě neposlal pryč? chtěla se zeptat. Odvážet ji domů bylo podle mého názoru naprosto zbytečné. Naira určitě měla nahoře u finky zaparkované auto. Takže teď má už zase důvod se u nás objevit, až si pro ně přijde. Tohle a spoustu dalších slov měla Julie na jazyku, ale sešněrované hrdlo jí bránilo, aby je vyslovila. Nejspíš bylo lepší mlčet. Jestli Álvaro po všem, co řekla, nadále shledává, že Naira má právo rušit je v kteroukoliv denní nebo noční dobu, ani hádka by na tom nic nezměnila.

„Pojďme se v klidu nasnídat,“ navrhl Álvaro smířlivě.

V Julii se všechno vzpíralo přejít k běžnému dennímu programu a tvářit se, že je všechno v pořádku. Podívala se na hodinky.

„Musím jít,“ řekla. „Dneska máme velký nákup.“ Sebrala své věci a hodila si tašku přes rameno. „Tak zatím.“

„Počkej přece,“ slyšela ještě Álvarova slova, ale už byla venku, hvízdla na Ama a spěchala domů.

3

Pozorovatel hvězd

Stezka, která vedla nahoru k usedlosti, nebyla nic pro člověka se strachem z výšek. Byla strmá a obtížně schůdná, a přestože ji Julie zdolávala téměř denně, to ráno byla už v polovině úplně vyčerpaná. Vykročila příliš chvatně, skoro jako by prchala. Amo byl pěkný kus před ní a shlížel na ni ze skalního výčnělku.

Zastavila se a držela si bok, kde ji píchalo. Její pohled putoval dolů do zátoky. Pod ní se v ranním slunci lesklo moře, v dálce viděla oba výrazné útesy, za nimi strmé pobřeží Lomada Ronca, jednoho z výběžků ostrovní hory, který jako dlouhá pracka ohromného zvířete vyčníval do Atlantiku.

Začátkem roku přešel tenhle divoký úsek pobřeží do Álvarova majetku. Sloužil jako hnízdiště bezpočtu jinde už vyhynulých mořských ptáků a podvodní svět před ním poskytoval útočiště spoustě ohrožených živočichů. Malý ráj, který se před nedávnem dostal pod ochranu oficiálních míst a stal se součástí národního parku. Zásluhu na tom měli Julie, Álvaro a Diego. Naira tenkrát nestála za svým ach, tak milovaným bratrancem, nepodpořila ho a důvodem byla zjevně Julie. Když se Julie angažovala v nějaké záležitosti, Naira bez výjimky zaujala opačný postoj. Tak prosté to bylo.

Zadívala se na oceán. Počasí bylo mírné, vlnobití lehké, čekal ji nádherný den. Rozlehlost moře až k obzoru ji uklidňovala. Zlobila se neprávem? Ne. Naiřino chování jí šlo na nervy už dlouho. Nejvíc ji zraňovalo to, že pokud právě nevznášela námitky proti všemu, co Julie pronesla, úplně ji ignorovala. Také předchozí večer mluvila výhradně s Álvarem, jako by tam Julie vůbec nebyla. Ani se s ní nerozloučila, natož aby se omluvila za vyrušení. Proč to Álvaro nechtěl vidět?

Amo se vrátil a zastavil se vedle ní. Zahleděl se na moře, jako by chtěl zjistit, proč tady jeho dueña tak dlouho otálí.

„Pojď, jdeme domů!“ zavelela odhodlaně a následovala psa, který vystřelil nahoru po stezce jako šíp.

V soukromé části zahrady si Amelie právě užívala klid s novinami a šálkem kávy. Seděla u stolu, jehož desku tvořily staré kanárské keramické kachle. Julie ho objevila v jedné z vedlejších budov. Zjevně pocházel z doby, kdy tady hospodařila Álvarova babička Belén. Amelie vzhlédla.

„Představ si, že zemětřesení se dostalo na titulní stránku,“ uvítala Julii. „Zřejmě bylo opravdu silnější než obvykle.“

Julie se posadila na jednu ze zahradních židlí. Dnes ráno jí bylo srdečně jedno, co píšou v novinách.

„Jak to, že už jsi vzhůru?“ zeptala se své přítelkyně. Vždyť bylo pondělí a Flor de Sal měl zavřeno.

„Toto musí pracovat,“ odpověděla Amelie a pozorně si Julii prohlížela. „Jsi v pohodě?“

Julie vzdychla. Amelie zřejmě uměla číst myšlenky.

„Včera večer se najednou vynořila Naira,“ vysvětlila. „Právě když to… no začalo být romantické.“ Protáhla tvář.

„To ne! A zůstala až do rána jako tuhle?“

„Álvaro ji odvezl domů,“ pokračovala Julie. „Ale pak měla jeden ze svých záchvatů a bylo třeba ji dopravit do nemocnice.“

„To snad není pravda!“ Amelie se na Julii soucitně zadívala.

„Vrátil se teprve před chvílí,“ řekla Julie a vstala. „Už jsi snídala? Ne? Udělám nám něco dobrého.“ Otočila se a rychle zmizela v kuchyni. Kdyby se Amelie zeptala, proč se nenasnídala s Álvarem, asi by se rozbrečela. Udělala silnou kávu, několik toustů ze včerejších housek a postavila na tác med ze zásob od Maribel, kozí sýr a dvě zralá rajčata. Pepř, sůl a máslo. Nic ji neuklidňovalo víc než příprava jídla. Nakonec napěnila mléko do konvičky a vynesla všechno do zahrady. Právě s Amelií prostřely stůl, když vyšla z domu Tanja a vesele je zdravila.

„Tak ses vrátila z Tenerife?“ nadhodila Amelie. „Jaký byl tedy seminář?“

„Skvělý!“ Tanja klesla na jednu ze židlí a odhrnula si z tváře dlouhé blond vlasy. Byla ještě v pyžamu, zřejmě přijela večer hodně pozdě. „Naučila jsem se spoustu věcí. Poslyšte, mohla bych taky dostat šálek kávy?“

„Jistě,“ přikývla Julie. „Kávovar je ještě puštěný. Nasnídej se s námi, jestli chceš. Prostě si přines z kuchyně nádobí.“

Amelie si vyměnila s Julií úsměv, když se Tanja zvedla a trochu neochotně se vydala do kuchyně. Od příchodu do usedlosti sice dost výrazně změnila své chování, ale přesto se moc ráda nechala obsluhovat.

Před časem, když ještě žila s Juliiným bratrem, nebyla vůbec přívětivá. Tenkrát by Julii ani ve snu nenapadlo, že s ní bude někdy bydlet pod jednou střechou. Po rozchodu s Jensem Tanja nevěděla, kam se poděje, a Julie ji přijala do svého domu. Časem společně objevily její talent v grafickém designu, Tanja začala být sebevědomější a snesitelnější. Ano, tyhle tři ženy se časem skutečně spřátelily.

„S tím novým grafickým programem bych měla úplně jiné možnosti,“ vyhrkla, když se vrátila. Nalila si mléko a namazala si půlku housky medem. „Nevěřily byste, co umí.“

Julie bez nálady ukusovala svůj toust. Zatímco Tanja nadšeně vykládala o vektorové grafice a takzvaných mock-ups, vrátila se v duchu ke své ranní diskuzi s Álvarem. Nebyla chyba, že prostě utekla? Tvrdila, že nemá čas a teď klidně vysedává s přítelkyněmi v zahradě. Najednou ji přešla chuť k jídlu. Dopila kávu a vstala.

Julie vzdychla. Amelie měla samozřejmě pravdu.

„Co je Charco Azul?“