POD JINÝM JMÉNEM

Jodi Picoultová

POD JINÝM JMÉNEM

Ikar

Přeložila Drahomíra Michnová

BY ANY OTHER NAME

Copyright © 2024 by Jodi Picoult

This translation is published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC.

Translation © Drahomíra Michnová, 2026

ISBN 978-80-249-5908-5

Elysse Samselové a Kate Andersonové:

osvojeným dcerám, nadaným autorkám písní,

a především ženám

s ohněm v duši

POZNÁMKA AUTORKY: Kapitoly o Emilii jsou protkány odkazy na Shakespearovy hry a básně. Tyto jsou uvedeny na konci knihy pro případ, že byste si chtěli zkontrolovat, kolik jste jich v textu románu zachytili.

POZNÁMKA PŘEKLADATELKY: Ve svém překladu používám vlastní stylové parafráze,

není-li uvedeno jinak.

Pojďte, duchové,

kteří bdíte nad smrtelnými myšlenkami, zbavte mě ženství zde.

– Lady Macbeth, Macbeth

=

Ó, kdybych byla muž! Snědla bych jeho srdce na tržišti!

– Beatrice, Mnoho povyku pro nic

=

Komu bych si měla stěžovat? Kdybych to řekla,

kdo by mi uvěřil?

– Isabella, Oko za oko

=

Hněv mého srdce musí na jazyk,

sic ukrývajíc jej, mi srdce pukne.

– Kateřina, Zkrocení zlé ženy

=

Ať muži vědí,

že jejich ženy mají rozum jako oni.

– Emilia, Othello

MELINA

Květen 2013

Ještě mnoho let poté, co Melina absolvovala studium dramatické tvorby na soukromé vysoké škole Bard College, si nejvíc pamatovala nikoli seminář o psaní divadelních her nebo intenzivní kurz divadelní vědy, ale přednášky z antropologie. Jednou jim profesorka promítla snímek dlouhé kosti s dvaceti devíti malými zářezy na jedné straně. „Tato takzvaná kost z pohoří Lebombo byla nalezena v jedné jeskyni ve Svazijsku v sedmdesátých letech dvacátého století a je stará asi čtyřicet tři tisíc let,“ vysvětlila. „Je to lýtková kost paviána. Po léta byla považována za první kalendář připisovaný člověku. Ale ptám se vás: jaký člověk používá kalendář s dvaceti devíti dny?“ Zdálo se, že profesorka upřeně hledí přímo na Melinu. Dodala: „Dějiny píší ti, kteří jsou u moci.“

NA JAŘE POSLEDNÍHO ROČNÍKU STUDIA se Melina vydala do kanceláře vedoucího své diplomové práce, jak to teď dělala každý týden v rámci jeho konzultačních hodin. Profesor Bufort v osmdesátých letech napsal hru Wanderlust, jež získala cenu Drama Desk Award, dostala se na Broadway a byla nominována na prestižní divadelní cenu Tony. Bufort tvrdil, že vždycky chtěl učit, a že když ho Bard College jmenovala vedoucím katedry divadelního umění, splnil se mu sen, ale Melina si myslela, že vůbec nevadí, že žádná z jeho dalších her už neměla u kritiky takový úspěch.

Když zaklepala a vešla, stál k ní otočený zády. Obrátil se k ní, stříbrné vlasy mu padaly do očí a dodávaly mu chlapecký vzhled. „Moje oblíbená diplomantka,“ přivítal ji.

„Jsem vaše jediná diplomantka.“ Melina si sundala ze zápěstí gumičku a svázala si černé vlasy na temeni hlavy do volného uzlu. Pak zalovila v batohu a vyndala dvě malé skleněné láhve čokoládového mléka z místní mlékárny. Byly příšerně drahé, ale každý týden profesoru Bufortovi jednu přinesla. Kvůli lékům na vysoký krevní tlak se musel vzdát svých dřívějších neřestí – alkoholu a cigaret – a s oblibou žertoval, že tohle je jediný požitek, který si teď může dovolit. Melina mu podala láhev a cinkla o ni svou.

„Moje zachránkyně,“ řekl a dlouze se napil.

Jako většina středoškoláků, kteří si už zahráli ve školních inscenacích her Čarodějky ze Salemu a Sen noci svatojánské, přišla Melina na Bard College s počátečním úmyslem studovat herectví. Teprve když začala chodit na kurz dramatické tvorby, uvědomila si, že ještě mocnější než vynikající herecký výkon je být tou osobou vytvářející slova, která herec pronáší. Začala psát jednoaktovky pro studentské divadelní soubory. Studovala Molièra a Mameta, Marlowa a Millera. Rozebírala jazyk a strukturu jejich her s důkladností šachového velmistra, jehož porozumění hře rozhodovalo o jeho úspěchu.

Napsala moderní verzi hry Pygmalion, kde sochařem byla matka dětské královny krásy a sochou JonBenét Ramseyová (dětská královna krásy, jež byla v šesti letech zavražděna – pozn. red.), ale pozornost profesora Buforta upoutala především její verze hry Čekání na Godota odehrávající se na politickém sjezdu, kde všechny postavy čekaly na spasitelského kandidáta na prezidenta, který nikdy nedorazil. Bufort ji povzbudil, aby svou hru rozeslala na různé festivaly, kam mohl kdokoli přihlásit své dílo, a ačkoli ji nikdy nevybrali, Melině a všem ostatním na katedře bylo jasné, že zrovna ona bude tou jednou z mála, která se prosadí jako úspěšná dramatička.

„Melino,“ zeptal se Bufort, „co hodláte dělat po promoci?“

„Jsem otevřená návrhům,“ odpověděla a doufala, že právě teď a tady jí její mentor řekne o nějaké úžasné pracovní příležitosti. Nebyla tak naivní, aby si myslela, že v New Yorku přežije bez nějakého běžného denního zaměstnání, a Bufort jí v tom už v minulosti několikrát pomohl. Jedny letní prázdniny absolvovala stáž u slavného režiséra na Manhattanu – muže, jenž hodil ledovým latté po kostýmní návrhářce kvůli tomu, že správně neupravila lem, a brával ji do barů, přestože byla nezletilá, protože dával přednost tekutému obědu. Další léto pracovala jako pokladní v kavárně v Signature Theatre a v prodejně propagačních předmětů divadla Second Stage. Profesor Bufort měl kontakty.

Celý tento byznys fungoval právě na kontaktech.

„Tohle není návrh,“ řekl Bufort a podal jí nějaký leták. „Je to spíš příkaz.“

Bard College bude pořádat studentskou soutěž v psaní divadelních her. Oceněním bylo zaručené místo na známém newyorském festivalu krátkých her nazvaném Samuel French Off-Off-Broadway Short Play Festival.

Profesor se opřel o stůl, nohy měl jen pár centimetrů od Melininých. Odložil čokoládové mléko, založil si ruce a usmál se na ni. „Myslím, že byste mohla vyhrát,“ řekl.

Podívala se mu do očí. „Ale…?“

„Ale.“ Zvedl obočí. „Musím to říkat? Zase?“

Melina zavrtěla hlavou. Jedinou negativní připomínkou, kterou od něj kdy slyšela, bylo, že ačkoli jsou její texty čisté a poutavé, postrádají emocionální hloubku. Chybí jim citový náboj. Jako by mezi sebe a hru postavila zeď.

„Jste dobrá,“ pokračoval Bufort, „ale mohla byste být skvělá. Nestačí manipulovat city publika. Musíte ho přesvědčit, že existuje důvod, proč právě vy vyprávíte tento příběh. Musíte do své práce vložit kousek sebe samé.“

A právě v tom spočíval ten problém: nemůžete krvácet, aniž byste cítili bolest rány.

Melina si začala pohrávat s lemem trička, jen aby se vyhnula profesorovu pohledu. Bufort se odrazil od stolu a obešel ji zezadu. „Znám Melinu Greenovou už tři roky,“ pronesl a přiblížil se k ní. „Ale ve skutečnosti ji vůbec neznám.“

Na psaní divadelních her milovala to, že mohla být kýmkoli jiným než sama sebou, tedy židovskou dívkou z Connecticutu, která vyrostla jako nejméně důležitá osoba v jejich domácnosti. Když dospívala, matka nevyléčitelně onemocněla a otec se trápil smutkem z toho, co nevyhnutelně přijde. Melina se naučila být tichá a nenápadná, naučila se soběstačnosti.

Nikdo nechtěl Melinu Greenovou znát, nejméně ze všech Melina sama.

„Dobré psaní zasahuje do hloubky – jak dramatika, tak diváky. Vy máte talent, Melino. Chci, abyste do této soutěže napsala něco, co vás donutí cítit se… zranitelná.“

„Zkusím to,“ slíbila Melina.

Bufort jí položil ruce na ramena a stiskl je. Pomyslela si, jako vždy když se tohle stalo, že tím profesor nic nesleduje; byl to jen jeho způsob, jak ji povzbudit, projevit jí podporu, stejně jako když tahal za nitky v divadelní branži, aby jí sehnal ve městě nějakou zajímavou brigádu. Byl ve věku jejího otce; nepřemýšlel o hranicích tak, jak to dělali mladší lidé. Neměla si to vykládat nijak negativně.

Jako by to chtěl zdůraznit, zase ji pustil. Znovu zvedl lahvičku s čokoládovým mlékem. „Ukažte mi, čeho se bojíte,“ vyzval ji.

TOHO ROKU MELINA BYDLELA v pronajatém bytě nad thajskou restaurací se svým nejlepším kamarádem Andréem. Seznámili se v druhém ročníku v kurzu dramatického psaní a sblížili se díky společnému názoru, že Wilderovo Naše městečko je přeceňované, muzikál Carrie nedoceňovaný a Fantoma opery můžete milovat a zároveň ho považovat za nepříjemně násilnický.

Jakmile vešla do dveří, André odhlédl od televize, kde sledoval reality show Opravdové manželky. „Mel! Hlasuj o večeři,“ přivítal ji.

André byl jediný, kdo Melině říkal zkráceně Mel. Její celé jméno znamenalo v řečtině sladká jako med a on tvrdil, že ji zná až moc dobře na to, aby jí lhal do očí pokaždé, když ji osloví.

„Jaký mám možnosti?“ zeptala se Melina.

„Majonéza, sušenky s vanilkovou náplní nebo donáška něčeho thajskýho.“

„Zase?“

„Ty jsi přece chtěla bydlet nad Zlatou orchidejí, protože to tam tak krásně voní.“

Podívali se na sebe. „Thajský,“ řekli unisono.

André vypnul televizi a následoval Melinu do jejího pokoje. Ačkoli v tom bytě bydleli už dva roky, u Meliny na podlaze pořád ležely nevybalené krabice, nepověsila si na zdi žádné obrazy ani si neozdobila čelo postele světýlky, jak to udělal André. „Není divu, že toho tolik stíháš,“ zamumlal, „když tu žiješ jako v cele.“

André stejně jako ona studoval dramatickou tvorbu. Na rozdíl od ní však nikdy žádnou svou hru nedokončil. Dostal se vždycky na konec druhého dějství a pak se rozhodl, že musí přepracovat to první, než bude moct dílo dokončit, načež se zasekl v nekonečném přepisování. Během uplynulého semestru pracoval na převyprávění Krále Leara, kde protagonistkou byla černošská matka, hlava rodiny, jež se snažila rozhodnout, která ze tří dcer si zaslouží zdědit její tajný recept na tradiční louisianské gumbo. Inspirací pro hlavní postavu byla jeho babička.

Podal Melině poštu, která dnes sestávala z tuhé hnědé obálky s adresou nedbale načmáranou rukou jejího otce. Vztah mezi ním a Melinou se během matčiny nemoci zhoršil natolik, že jakýkoli pokus na něj navázat byl příliš bolestivý. Přesto se o to otec svým milým a odtažitým způsobem snažil. V poslední době se začal zajímat o genealogii a sdělil Melině, že zjistil, že je spřízněná s jedním generálem Unie, španělskou královnou Isabelou a Adamem Sandlerem.

Roztrhla obálku. Právě jsem našel tuto předkyni z matčiny strany. První publikovaná básnířka v Anglii – 1611. Možná máš to psaní v krvi!

Poznámka byla připnutá k malému svazku papírů. Zběžně se podívala na fotokopii obrázku jakési alžbětinské dámy s přísným výrazem a tuhým bílým límcem kolem krku a pak přihodila balíček k nepořádku na svém stole. „Jedna moje předkyně byla básnířka,“ oznámila lhostejně.

„No, můj předek byl Thomas Jefferson, a vidíš, kam mě tohle dovedlo.“ André se opřel o loket. „Co Bufort?“

Pokrčila rameny.

„Co přihlásíš do soutěže?“

Melina si promnula čelo, kde ji začala tupě bolet hlava. „Proč si myslíš, že tam chci něco přihlásit?“

André protočil oči. „Soutěž v psaní divadelních her bez tvý účasti by byla jako Skotsko jdoucí do bitvy bez Mela Gibsona.“

„Ani nevím, co to znamená.“

„Upřímně řečeno, on se teda umí líčit líp než ty, což je škoda, protože jsem nikdy nepotkal nikoho jinýho s tak zvláštně stříbrnýma očima, jako máš ty, a kdybys tušila, co je to řasenka, vynikly by ještě víc,“ prohlásil André a prohlédl si ji od rozcuchaného copu přes roztrhané cargo kalhoty až po ošuntělé tenisky. „Nenabízej ti lidi, když tě viděj, někdy nějaký milodary?“

André jí pořád vyčítal, že vůbec nedbá o svůj vzhled. Byla pravda, že někdy se tak ponořila do psaní, že se zapomněla osprchovat nebo si vyčistit zuby. A že ráda nosila legíny a chlupaté mikiny, když věděla, že ji čeká dlouhá noc u notebooku. „S čím se hlásíš do soutěže ty?“ zeptala se a změnila téma.

„Myslím, že nebudu mít nic hotovýho,“ odpověděl André vyhýbavě.

„Mohl bys mít,“ řekla Melina a podívala se mu zpříma do očí.

„Ale stejně vyhraješ ty,“ opáčil bez sebemenšího náznaku zášti. To byl jeden z důvodů, proč ho zbožňovala. Studovali stejný obor a místo toho, aby mezi sebou soupeřili, si navzájem pomáhali. Věděla, že André by se jí zastal – a taky to už několikrát udělal –, kdykoli někdo šířil pomluvy, že si úspěchy ve škole nevydobyla prací, ale spíš flirtováním s Bufortem. Bylo by to k smíchu, kdyby to tak nebolelo – za ty čtyři roky na vysoké se ani jednou nelíbala s nějakým klukem, natož aby se vrhla do vášnivého románku s mužem o tolik let starším.

Vzdychla. „Já… nevím, o čem psát.“

„Hmm. Mohla bys zkusit ten nápad o tom, co se stalo v Las Vegas, ale rozkřiklo se to dál.“

„Mám pocit, že komedii by nikdo nebral vážně,“ namítla Melina.

„O to právě jde, ne?“

„Bufort chce, abych napsala něco osobního,“ přiznala a pronesla to slovo jako nějakou nadávku. „Něco bolestivýho.“

„No tak dobře,“ přikývl André, „napiš o něčem, co tě bolí.“

NAPSALA HRU S NÁZVEM Reputace, ve které žádná z postav neměla vlastní jméno. Byla tam jen Dívka. Chlapec. Nejlepší přítel. Nepřítelkyně. Otec. Matka.

Dívce bylo čtrnáct let a byla neviditelná. Po léta se její podoba vytrácela, přímo úměrně s nemocí Matky. Po jejím pohřbu zmizela úplně, vytlačena Otcovým zármutkem. Až ji jednoho dne pozdravil osmnáctiletý Chlapec.

Byla si jistá, že se musí jednat o omyl, ale ne. On ji viděl. Promluvil na ni. A když se jí dotkl, začala se zase vidět – nejdřív rozmazaně, ale postupně se obraz zaostřil.

Chlapec byl vším, čím ona nebyla: zabíral prostor, každého znal, bylo nemožné ho přehlédnout. V jeho přítomnosti se cítila větší a pevnější a viditelná.

Začalo to polibky. Pokaždé když se jeho ústa dotkla jejích, cítila se o trochu hmotnější, skutečnější. Kamkoli na ni položil ruce, viděla obrysy svého těla. Ale když jí vyhrnul sukni a začal si rozepínat kalhoty, odstrčila ho a řekla ne.

Další den ve škole o ní mluvil Chlapcův Nejlepší přítel s lidmi, které neznala. Chlapec říkal, že na něj vylezla jako na strom, tvrdil. Byla zaťatá jako pěst.

Kolem prošla její Nepřítelkyně s nějakou kamarádkou. Věděla jsem, že to musí být coura, když se o ni zajímal on.

Dívce tak zahořela tvář, že si byla jistá, že lidé cítí její zahanbení, ačkoli je nemohli vidět. Našla Chlapce a žádala po něm vysvětlení, proč lhal.

Copak ty se mnou nechceš být? zeptal se.

Ano, ale…

Musím si zachovat reputaci, řekl Chlapec. Opravdu záleží na tom, co si ostatní myslí, když ty a já víme, co je pravda?

Chtěla odejít, ale on ji chytil za ruku a ona se jako mávnutím kouzelného proutku v té chvíli stala viditelnou.

Dívka měla teď také reputaci. Když stála neviditelná ve frontě v jídelně, slyšela, že o ní ostatní mluví jako o lehké holce. Při převlékání v šatně na tělocvik slyšela, že ji považují za tu, co zoufale shání kluka.

Dívka trávila s Chlapcem stále více času, protože se zdálo, že on je jediný, kdo ví, jaká opravdu je. V soukromí byl většinou milý a hodný. Myslela si, že možná vidí nějakou jeho verzi, která je pro všechny ostatní taky neviditelná.

Jednou večer jí znovu vyhrnul sukni a začal si rozepínat kalhoty. Všichni si myslí, že to děláš, řekl. Takže to můžeš klidně udělat.

Tentokrát Dívka neřekla ne.

Rozhodla se sama? Nebo podlehla nátlaku?

Záleželo na tom?

Protože v okamžiku, kdy do ní chlapec vnikl, se plně a trvale zhmotnila – i když jako chaotická, bolavá poznámka pod čarou v příběhu někoho jiného.

PROFESOR BUFORT BYL TOU HROU úplně nadšený. Nazval ji syrovou, přemýšlivou a provokativní. Melinina hra se dostala jako jedna ze tří do finále soutěže, spolu s hrou jednoho studenta z univerzity Middlebury College a dalšího z Wesleyan University. V den, kdy se mělo rozhodnout o vítězi, poté co každou hru přečtou studenti divadelního oboru na Bard College, strávila nervózní Melina celé ráno zvracením. Šlo o její první hru, v níž byla hlavní hrdinkou, byť skrytou pod vrstvami jazyka.

Pokud budou lidé považovat tu hru za nedostačující, bude to znamenat, že taková je i ona? Nedokázala se oddělit od scénáře, nemohla se dívat na ty herce ztvárňující Chlapce a Dívku a nevidět v nich samu sebe ve čtrnácti letech, ztracenou po smrti své matky a lpící na té jediné osobě, která působila dojmem, že stojí o její společnost. Nemohla slyšet slova, která napsala, aniž si vzpomněla na ten ztracený podzim, kdy neměla hlas a ostatní vyplňovali to ticho šířením lží o ní, lží, jež se staly pravdou.

Jako by už tohle nebylo samo o sobě dost stresující, trošičku ještě hru pozměnila, přidala pro závěrečné čtení další scénu, o níž profesor Bufort nevěděl. Kdo ví, třeba ji kvůli tomu diskvalifikují. Ale hra by nebyla dokončená, ne bez toho epilogu, který pro ni byl v současnosti důležitý.

Hlediště bylo plné. André jí držel místo, na její vkus až příliš na ráně, jen pár řad od pódia. Mumlala omluvy, když se prodírala mezi lidmi, kteří už seděli.

„Musel jsem všem nakecat, že mám mononukleózu, aby si sem nikdo nesedl,“ přivítal ji André.

Protočila oči. „Jdu pozdě, ale to je záměr. Je to v módě.“

Sklouzl pohledem z jejího neupraveného drdolu na nohy v kroksech. „Ne. Jdeš prostě pozdě.“

Profesor Bufort vystoupil na jeviště. „Děkuji vám všem za účast na čtení, které tvoří finále zahajovací soutěže v psaní divadelních her na Bard College. Bylo těžké udržet letošního porotce v tajnosti. Znáte ho díky jeho břitkým recenzím a reportážím o divadelní branži jako celku. Prosím, přivítejte divadelního kritika Jaspera Tolleho z New York Times.“

André a Melina se na sebe podívali. „To se mi snad zdá!“ zašeptala Melina. „Jasper Tolle bude hodnotit moji hru?“

Znal ho každý – dokonce i lidé mimo branži. Byl oslavován jako zázračné dítě, jež v šestadvaceti letech najal deník Times, a on si pak svými ostrými a kritickými komentáři získal čtenáře, kteří ho buď nenáviděli, nebo zbožňovali. Během tří let se dostal od psaní o experimentálních avantgardních představeních v severním New Jersey až po takzvané Off-Off-Broadway inscenace, tedy takové, které se uváděly mimo hlavní broadwayské scény. Vybíral si představení zaměřená na mileniály jako například hru Agónie a extáze Stevea Jobse a Baladu o vraždě. Jasper Tolle byl o polovinu mladší než hlavní kritik v Timesech. Měl fanouškovské účty na Instagramu a Facebooku. Díky němu se divadlo – umělecká forma, kterou obvykle vyhledávají diváci s úctyhodnými šedinami – stalo opět cool.

„Sakra,“ vydechl André. „Je sexy.“

Melina musela uznat, že na muže těsně po třicítce ano. Měl hodně světlé vlasy, skoro bílé, vzadu se mu v nich tvořil vír. Za brýlemi s želvovinovými obroučkami se mu živé modré oči leskly jako broušené sklo. Byl vysoký, hubený a působil ublíženě, jako by si tuhle akci zapsal do diáře už před několika měsíci a teď toho litoval.

„Je to takovej sexy Voldemort,“ zamumlal André.

„To už nikdy neříkej.“

Bufort Tollemu předal mikrofon. Kritik si odkašlal a tváře mu zčervenaly.

Zajímavé, pomyslela si Melina. Je to kritik, který se rád schovává za svá slova.

Tím se moc nelišil od dramatika.

MELININA HRA SE MĚLA ČÍST jako třetí v pořadí. Tolle po každém čtení vystoupí na pódium a vyjádří svůj názor, po posledním čtení vybere vítěze. Autorem prvního soutěžního příspěvku byl student z Wesleyan University, který své monodrama o multivesmíru i sám přečetl. Druhou hru napsal student z Middlebury College a zasadil v ní Avengers od Marvelu do prostředí skupinové terapie.

Když potom nastoupili studenti herectví, aby přečetli Reputaci, každý s židlí a notovým pultíkem, na který si položili scénář, Melina cítila, že jí srdce buší jako splašené. Kdyby omdlela, André by ji musel včas vzkřísit, aby si mohla vyslechnout komentáře Jaspera Tolleho ke svému výtvoru. Chystala se mu to říct, ale uviděla profesora Buforta, jak se naklání ke kritikovi a něco mu šeptá.

Představila si, že se Tollemu svěřuje, že Melina je jeho studentka, možná dokonce jeho chráněnka.

Nasucho polkla a propletla prsty s Andrého.

Při zkouškách její hra trvala dvacet osm minut, což bylo jen dvě minuty pod limit vyhrazený pro každé čtení. Jenže to bylo předtím, než dala hercům včera večer při poslední zkoušce ještě ten dvoustránkový epilog.

Když Melina sledovala čtení teď, měla pocit, jako by jí herci tahali dialogy přímo z hrdla: bolestivé, povědomé, drsné. Publikum se smálo tam, kde mělo. Ztichlo, když vypravěč popsal, jak Chlapec Dívce vyhrnoval sukni. U poslední věty verze, kterou poslala do soutěže, uslyšela jediné, bouřlivé tleskání z první řady a uvědomila si, že je to profesor Bufort, který se snaží vyvolat aplaus publika.

Nevěděl totiž, že hra ještě neskončila.

O osm let později, promluvil vypravěč.

Všichni herci seděli, kromě Dívky a něho.

Vypravěč přešel za Dívčinu židli. Je to jiné než vaše ostatní práce, řekl hravým tónem. Postava, která už nebyla nestranným pozorovatelem, ale účastníkem příběhu.

Ano, souhlasila Dívka.

Znám vás už tři roky, a přitom vás vůbec neznám.

Vypravěč položil ruce Dívce na ramena a stiskl je.

Herečka ztuhla. Profesore? zašeptala.

Vypravěč se sklonil k jejímu uchu. Ukažte mi, čeho se bojíte.

Hra tím skončila. „Sakra,“ zamumlal André.

Ozvalo se několik rozpačitých zatleskání – jak můžete tleskat něčímu obtěžování, že? –, ale Melina si toho téměř nevšimla. Soustředila se na profil profesora Buforta, na jeho pevně semknuté rty.

Promiňte, chtěla říct.

Ale byl to přece Bufort, kdo na ni naléhal, aby v té hře krvácela. A když v sobě vydolovala vzpomínku ze střední školy, kdy ji manipuloval padouch, který ji přesvědčil, že je hrdina, uvědomila si, že se historie opakuje.

Jasper Tolle vystoupil na jeviště, pohupoval se na špičkách a vůbec si neuvědomoval, že si poslední dramatička zničila svou akademickou kariéru. „Tak,“ řekl a podíval se do svého malého černého zápisníku. „Melino Greenová? Kde jste?“

Když se nehýbala, André ji chytil za zápěstí a zvedl jí ruku do vzduchu.

„Ach,“ řekl Tolle. „No, tak to bylo… hodně. Asi bychom měli rovnou probrat ten největší problém…“

Melině se dělaly před očima černé mžitky.

„… konkrétně to, že se jedná o příběh o dospívání, což z něj dělá typickou hru pro TYA.“

Divadlo pro mladé diváky – jinými slovy divadlo pro dětičky. Melině hořela tvář. V jakém světě se ztráta panenství za morálně nejednoznačných okolností považuje za zábavu pro děti?

„To není pravda,“ vyhrkla.

Jasper Tolle doslova zavrávoral o krok zpět, jako by ho praštila. „Prosím?“

„B-Brighton Beach Memoirs,“ zakoktala se. „Billy Elliot. Equus. Probuzení jara. To jsou přece všechno příběhy o dospívání.“

„Ano, ale tyhle hry jsou kritiky uznávané, mají uměleckou hodnotu,“ opáčil a jí nad tou ťafkou spadla brada. „Nejsou vnímány jako… bezvýznamné.“

„Protože jejich hrdinové jsou muži?“ zeptala se Melina. Poprvé si uvědomila, že je mezi finalisty jediná žena. Nedošlo jí, že to bude jako běžet závod s překážkami navíc.

„Protože jejich hlavní postavy si dokážou získat sympatie diváka. Nechápejte mě špatně, místy je to skutečně působivě napsané, ale je to opravdu příběh, se kterým by se diváci dokázali univerzálněji ztotožnit?“

Zaťala zuby. Proboha, vždyť jedna z těch dalších her byla o superhrdinech v psychiatrické léčebně!

„Ta hra vás má znepokojit,“ ohradila se.

„No, to se jí povedlo, ale ne z těch důvodů, jak si myslíte. Byla přehnaně sentimentální. Vše bylo pojato jako předehra k té poslední scéně – která mimochodem působila jako dodatečně přilepená – a nutí vás přemýšlet, jestli se ta Dívka vůbec nějak poučila.“

Melina byla tak rozzlobená, že se třásla. Cítila, jak jí André ochranitelským gestem položil ruku na koleno. „O to právě jde,“ procedila skrz zuby.

Tolle se na chvíli odmlčel a zkoumavě ji pozoroval. „Můžu se zeptat, jestli tuhle hru inspirovala nějaká událost, která se stala vám?“

Nechtěla odpovědět, ale přikývla.

„V budoucnu se těmto tématům vyhýbejte,“ poradil jí Tolle. „Pokud jste na své hře příliš citově zainteresovaná a nezvládnete přijmout kritiku, protože hra je pro vás moc osobní, jako dramatička se neprosadíte.“

Otevřela ústa k odpovědi, ale on zvedl ruku.

Doslova zvedl ruku, jako by tím mohl zablokovat cokoli, co se chystala vypustit z úst.

„Je vám – kolik? Jednadvacet?“ zeptal se. „Máte se ještě hodně co učit. Hádky z vás nedělají provokativní autorku. Jenom… problematickou.“

Melina popadla svou kabelu přes rameno a prodrala se řadou kolen, nohou a batohů k uličce. Vyběhla z hlediště do chodby právě ve chvíli, kdy Jasper Tolle oznámil, že vítězem soutěže se stal student z Middlebury za své originální pojetí Iron Mana s poruchou citové vazby.

Melině bylo jedno, jestli vypadá jako někdo, kdo neumí přijmout porážku. Bylo jí jedno, jestli si Jasper Tolle myslí, že je kráva. Pokusila se do jedné ze svých her vložit sebe, ale zjevně tu zkušenost dostatečně nefikcionalizovala. Nu, poučila se.

O chvíli později se lidé začali pomalu trousit z hlediště, zabraní do rozhovorů. Odvrátila se, když kolem ní prošli Jasper Tolle a profesor Bufort, aniž by věnovali sebemenší pozornost té dívce, která právě aktivovala rozbušku, aby odpálila nálož, jež měla zničit její budoucnost.

Někdo ji vzal kolem ramen. Melina se opřela o Andrého a konečně se rozplakala. „Není sexy,“ zabručel a pohladil ji po zádech. „Je to jen Voldemort.“

Melina cítila, jak jí do krku stoupá bublina smíchu.

„Myslím, že to bylo úžasné, Mel,“ řekl André a podržel si ji na délku paže, aby se jí mohl podívat do očí. „A je mi líto, jestli se ti něco podobného doopravdy stalo.“

Proto to napsala. Možná tam v hledišti dnes seděla další dívka, která se díky tomu odváží říct ne, když na ni někdo bude tlačit, aby řekla ano. Možná tam byl ten někdo, kdo si připadá mocný, ale přece jen se zastaví, než překročí hranici.

Možná bylo naopak potřeba více takových příběhů, ne méně.

„Seru na Jaspera Tolleho,“ prohlásila Melina.

André je vyvedl z hlediště. „Přesně tohle jsem chtěl říct,“ odpověděl.

NÁSLEDUJÍCÍ TÝDEN NAPSALA profesoru Bufortovi a požádala ho o schůzku. Neodpověděl, a tak se za ním vypravila v době jeho konzultačních hodin. Dveře jeho kanceláře byly zamčené a na nich nalepená obálka s jejím jménem.

Uvnitř našla známku za svou diplomovou práci. Odevzdala pět her, včetně Reputace. Ve svém hlavním oboru ještě nikdy nedostala za žádný úkol horší známku než A.

C+. Působí na diváka příliš nevěrohodně.

VRÁTILA SE DOMŮ DO prázdného bytu. André byl nejspíš ve škole a Melina za to byla vděčná. Vešla do své spartánské ložnice a padla tváří na postel.

Bude absolvovat bez doporučení od vedoucího své diplomové práce. Ostatní učitelé z divadelní katedry ji označí za potížistku. Studenti, které dosud považovala za přátele, se jí začnou vyhýbat – co kdyby to odmítnutí bylo nakažlivé? Stala se personou non grata.

André byl jediný člověk v kampusu, který ji bránil. Trval na tom, že se nic nezměnilo; po promoci se přestěhují do New Yorku, jak měli v plánu, a pokusí se prosadit jako dramatici. Ale Melina nevěděla, jestli má odvahu znovu čelit veřejnému pranýřování. Když se nechcete postavit gilotině, držte se daleko od popravčího špalku.

Ale stejně. Bufort jí jednou řekl: Skuteční spisovatelé nemohou nepsat.

Podívala se na hromady papírů na stole. Vzala titulní stranu své odsouzené hry a zmačkala ji do kuličky. Její vztek se stal hnacím motorem. Popadla další stránky, cupovala je a útržky rozhazovala jako konfety, až byla podlaha zasněžená kousky papíru.

Potom její pohled padl na vytištěnou černobílou fotografii ženy. Oči té ženy jako by ji sledovaly. V jednom rohu měla stále připnutou poznámku svého otce.

Emilia Bassanová. Její předkyně. Básnířka.

Historik A. L. Rowse v roce 1973 nazval Emilii Bassanovou „temnou dámou“ Shakespearových sonetů – černovlasou židovkou pochybných mravů. Ačkoli tohle tvrzení bylo vyvráceno, zaslouží si uznání za své zásluhy jako první publikovaná básnířka v Anglii, v době, kdy ženám bylo zakázáno psát pro veřejnost.

Melina se uklidnila, když si uvědomila, že není první v rodině, kdo bojuje o své místo na slunci coby spisovatelka.

Prolistovala otcův genealogický balíček a sledovala generace od Emilie Bassanové až po svou maličkost.

POD JINÝM JMÉNEM Zkouškový scénář

EMILIA sedí na vyřezávané lavičce pod bujnou a svěží korunou smaragdové vrby. U jejích nohou stojí vílí domeček. Vchází ŽENA.

ŽENA:

Divadlo.

EMILIA:

Publikum.

ŽENA:

Komedie.

EMILIA:

Tragédie.

ŽENA:

Byla jednou jedna dívka, která se stala neviditelnou, aby její slova nezmizela.

EMILIA:

Byla jednou jedna dívka. Začátek a konec.

EMILIA se promění ve své mladší já.

ŽENA:

Byl jeden příběh, ať už ho ostatní chtěli poslouchat, nebo ne.

EMILIA (umístí šachového krále do vílího domečku):

Zdravím tě, Oberone, králi elfů.

ŽENA:

Emilia ho pojmenovala po králi elfů z francouzské básně, kterou přeložila.

EMILIA (umístí šachovou královnu do vílího domečku):

A ty budeš jeho královnou.

ŽENA:

Báseň se o žádné královně nezmiňovala. Nebyla dost důležitá na to, aby byla zaznamenána.

EMILIA:

Jak pojmenovat vílí královnu větší než život?

EMILIA, ŽENA:

Titania.

EMILIA

1581

Emilii je 12 let

Ve dvanácti letech Emilia Bassanová věděla, že většina lidí vidí jen to, co čeká, že uvidí. Obírala se tou myšlenkou, ležela přitom na břiše, sukně zmuchlané pod sebou, a podpírala si pěstí bradu. Volnou rukou stavěla domeček pro víly. Koberec mechu olemovala nejbělejšími oblázky z příjezdové cesty k Willoughby House. Na něm vytvořila malý domeček z větviček svázaných dlouhými stébly trávy a pokrytých střechou z březové kůry. Květy šípku sloužily jako okna; vchod lemovaly propletené orlíčky a pryskyřníky. Přidala červenou muchomůrku, kterou našla v lese, jako dokonalý trůn. Ze šachové soupravy ukradla krále z leštěného obsidiánu. Peregrine Bertie, známý také jako baron Willoughby, byl bratrem Emiliiny poručnice – Susan Bertieové, hraběnky z Kentu. Ti dva se předtím hádali a jejich svár donutil Emilii utéct ven. Umístila šachovou figurku poblíž muchomůrky. Budu mu říkat Oberon, pomyslela si. Pojmenovala ho po králi elfů z francouzské básně Huon de Bordeaux, kterou se minulý týden s hraběnkou učila. „Vaše Veličenstvo,“ řekla Emilia, „zde je vaše choť.“ Sáhla po druhé figurce, kterou vzala ze šachové soupravy, královně z hladké slonoviny.

Pokud měl Oberon v té básni manželku, nestála za zmínku.

Emilia potřebovala jméno, jež by královnu učinilo nezapomenutelnou. Královna víl, která je větší než život, uvažovala. „Titania,“ rozhodla se.

Nakonec položila mezi krále a královnu třetí šachovou figurku. Malého černého pěšáka.

V uších jí pořád jasně zněla hádka mezi baronem a hraběnkou.

Nemůžu vzít Emilii s sebou, prohlásila hraběnka, když Emilia ještě ani nevěděla, že někam odjíždí.

Já taky ne, Susan, namítl její bratr. Brzy musím odjet do Dánska.

Vezmi ji s sebou, odpověděla hraběnka. Je to děvče, ne střelný prach.

Emilia teď pohladila pěšáka prstem a vrátila se do svého příběhu. Ten pěšák byl dítě. Sirotek. Chce tě král i královna, dumala. Nedokážou se přestat hádat o to, kdo si tě nechá. Milují tě tak moc, že to roztrhne celý svět.

„Tady jsi!“ Hraběnka se posadila vedle ní, sukně jí přitom zašustily. Nevyhubovala Emilii za to, že zmizela, ani ji nepokárala, že bude mít na hedvábných šatech skvrny od trávy, a kdyby pro nic jiného, už jen za tohle ji Emilia zbožňovala.

Hraběnce bylo něco málo přes dvacet a už byla vdovou. Pro většinu žen by to znamenalo svobodu – nebýt v područí svých otců nebo manželů –, ale ona byla povolána zpět ke dvoru královny Alžběty. Emilii někdy připomínala vlka, který si raději uhryzne končetinu, aby unikl ze zlaté pasti.

Nebylo neobvyklé, že dívku s omezenými finančními prostředky vyškolili ke službě v aristokratické domácnosti. Emiliini rodiče se stali dvorními hudebníky a emigrovali do Anglie z Itálie na žádost krále Jindřicha VIII. poté, co je slyšel hrát na zobcové flétny. Emiliin otec naučil královnu Alžbětu, tehdy ještě princeznu, hrát na loutnu a mluvit italsky. Ačkoli Emiliina rodina nyní hrála u dvora pro zábavu královny, nikdy nepovýšila do šlechtického stavu.

Emilii poslali jako svěřenku k hraběnce v sedmi letech, když její otec zemřel a matka opustila Londýn, aby sloužila v jiné aristokratické rodině. Její rodiče nebyli manželé, ale žili spolu po celou dobu, dokud byl otec naživu. Emilia si matku moc dobře nepamatovala. Jen to, že byla mladá, mnohem mladší než otec, a věčně tak pohroužená do svého snění, že Emilia už i jako dítě věděla, že se na ni nemůže spoléhat. Baptista Bassano, její otec, měl stejnou olivovou pleť jako Emilia a říkal dcerce passerotta – vrabeček. Vzpomínala si na melodie, které hrál na flétnu, některé tklivé, jiné veselé; na to, jak se ty tóny vinuly skrz ni. Vzpomínala si, jak její matka téměř lítostivě říkala, že hudba jejího otce dokáže přivábit hvězdy z nebe. To byly jediné vzpomínky na rodiče, které jí zůstaly. Emilia je pravidelně vytahovala jako stříbro, jež je třeba leštit, aby vynikl jeho složitý vzor.

„Co to tu máme?“ zeptala se hraběnka, jako by bylo naprosto normální hrát si v hlíně pod keři. „Vílí domeček?“

„Jiný svět,“ potvrdila Emilia. Uvažovala, že se hraběnky zeptá, kam odjíždí, a poprosí ji, aby ji vzala s sebou.

Hraběnka se usmála. „Jaká škoda, že žijeme v tomto světě, kde je teď čas na další učení.“ Vymanila se z houští živého plotu elegantněji než Emilia, ale nejdřív sebrala šachové figurky. „Jestli baron zjistí, že mu chybí, promění se v rozzuřeného medvěda.“

Emilia si představila divokou šelmu oblečenou v baronově kabátci a tříčtvrtečních kalhotách, s tuhým krajkovým krejzlíkem pod chlupatým čenichem.

„Usměj se, děťátko,“ pobídla ji hraběnka a zlehka jí zvedla bradu. „Až odsud odejdeme, možná se objeví opravdické víly a nastěhují se do toho domečku, který jsi jim postavila.“

Emilia vykročila za hraběnkou. Přemýšlela, jestli je to tak jednoduché; jestli se všechno může doopravdy stát, když se nikdo nedívá.

EMILIA SEDĚLA VE VELKÉ SÍNI, což byla místnost v baronově domě, kde se rodina vždycky scházela. V jejich venkovském sídle v Lincolnshiru, v Grimsthorpu, byla pro výuku vyhrazena samostatná místnost, ale v Londýně baron používal knihovnu. Emilia se učila cizí jazyky, čtení, psaní a tanec (výuka hudby byla zrušena, poté co vyšlo najevo, že Emilia mohla svého učitele naučit více než on ji).

Protože hraběnce samotné se dostalo dobrého vzdělání, což nebylo pro ženu v té době zdaleka samozřejmostí, dohlížela na Emiliino čtení ona. Pochopitelně četly Bibli, ale také traktáty o vybraném chování a Knihu o městě dam Kristiny Pisánské.

Dnes hraběnka nechala Emilii přeložit krátkou lyricko-epickou báseň Marie de France s názvem Bisclavret. Pojednávala o baronovi, jehož žena si dělala starosti kvůli jeho opakovaným zmizením. K Emiliině radosti se manžel přiznal: občas se proměnil ve vlkodlaka, a jen pokud si znovu oblékl lidské šaty, mohl se zase proměnit v člověka. Manželka byla tím zjištěním znechucená a slíbila rytíři, který s ní flirtoval, že mu dá svou lásku a tělo, pokud ukradne Bisclavretovy šaty, čímž zajistí, že se baron už domů nevrátí. Jenže když vlkodlak nakonec přísahal věrnost králi, manželčin plán byl zmařen.

„To nemůže být správně,“ řekla Emilia, nejistá si svou verzí překladu: „Více než jedna žena z té rodiny/ se narodila bez nosu, jímž by mohla smrkat, a tak i žila.“

Hraběnka se zasmála. „Oui, parfait,“ řekla. „A jaké je poselství této básně?“

„Muži jsou zvířata,“ odpověděla Emilia kategoricky. Znovu si představila barona s medvědí tváří.

„Ne, má drahá. Tato báseň je o věrnosti,“ poučila ji hraběnka.

„Manželka se obrátí proti Bisclavretovi a je za to potrestána. Bisclavret je věrný svému králi a je za to odměněn.“

„Takže oba jsou zvířata,“ odpověděla Emilia.

„Měla by být manželka nucena zůstat provdaná za vlkodlaka? A pokud ne, jaké prostředky má k dispozici, aby se z tohoto svazku vymanila? Zuby a drápy jsou zbraně… ale stejně tak i ženské tělo a její láska.“ Pokrčila rameny. „Nemůžeš Bisclavreta vinit za to, že je prokletý jako vlkodlak. Stejně tak ale nemůžeš vinit ženu prokletou svým pohlavím.“

„Ale ona přijde o nos,“ zdůraznila Emilia.

„Život ženy není bez rizik,“ řekla hraběnka. Položila svou ruku na Emiliinu. „Proto,“ dodala tiše, „se provdám za sira Johna.“

Emilia se s tím mužem už setkala, když je navštívil.

Hraběnka ji pohladila po tváři. „Potom mě vezme do Holandska. Budu ti psát,“ slíbila.

Emilia cítila, jak ji štípou oči. Pomyslela na tu malou černou figurku na šachovnici, kterou podle libovůle toho, kdo hraje, přesouvají sem a tam. Naučila se však ukazovat lidem to, co chtěli vidět, a tak se usmívala, až se jí na tváři udělaly dolíčky. „Přeju vám vše nejlepší,“ řekla.

PRVNÍ, ČEHO JSTE SI v Londýně všimli, byl smrad – tělesný pach, výkaly a zvratky mísící se s vůní dřevěného kouře a vařeného masa. Ulice se křížily a proplétaly, jako by je nakreslilo nějaké dítě. Prodavači nabízeli své zboží, od peří přes džbány s mlékem až po levné svíčky vyráběné z orobince, a překřikovali klapot kopyt a rachocení kol kočárů. Emilia obratně uhýbala z cesty dopravním prostředkům i občasným luňákům, kteří se střemhlav vrhali dolů pro plesnivou kůrku či kousek nitě na stavbu svého hnízda. Vysoké kožené botky se jí smýkaly po kočičích hlavách kluzkých blátem a odpadky. Žebráci s hadry omotanými kolem mokvajících končetin seděli na prahu dveří a tahali ji za sukni. Prošla kolem kohoutích zápasů obklopených kruhem mužů, kteří vykřikovali své sázky, a když se strhla rvačka mezi dvěma hubenými chlapci, schovala se do jedné postranní uličky. Tam si právě nějaká lehká holka vydělávala rychlý peníz, sukně vyhrnuté až k pasu. Nepřítomně zírala přes rameno muže, který se na ní uspokojoval, zatímco Emilia spěšně procházela kolem.

Když byla Emilia v Londýně, navštěvovala rodinu svého bratrance Jeronima při příležitosti páteční večeře. Ačkoli se svou matkou a otcem vyrůstala mimo brány města, ve Spitalfields, ostatní její bratranci a sestřenice nyní bydleli v ulici Mark Lane, v italské komunitě.

Mark Lane byla přecpaná jednopatrovými dřevěnými domy, které se opile nakláněly a připomínaly zuby v křivém úsměvu. Ještě než Emilia zahnula za roh, slyšela, jak se z různých domů ozývá hudba. Uměla hrát téměř na jakýkoli nástroj, ale ne tak plynule jako její bratranci. Ti bez námahy spojovali noty podobným způsobem, jako ona proplétala slova, a vytvářeli melodii tak dokonalou, že si nedokázala představit, že ještě před chvílí neexistovala.

Červené břicho slunce už škrábalo o střechu domu jejího bratrance, když konečně vešla dovnitř. Jeronimovi synové, Edward a Scipio, se jí vrhli k nohám a bouřlivě ji vítali. Jejich matka Alma se smála. „Piccolini, nechte ji vydechnout.“

Její bratranec seděl v rohu místnosti poblíž krbu a napínal struny na loutnu. Zvedl oči od práce a usmál se. „Jak se má svět šlechty?“ poškádlil ji.

„Stejně jako včera, když jsi byl u dvora,“ odpověděla Emilia.

Jeronimo jen něco zabručel. Emilia věděla stejně dobře jako on, že vláda Bassanů jako hudebníků královny Alžběty potrvá jen tak dlouho, dokud si udrží přízeň panovnice, a to může kdykoli skončit. Co s nimi bude pak?

Emilia vzala jednoho ze svých malých příbuzných do náruče a rozhlédla se po malém příbytku. Rodina jejího bratrance samozřejmě nebyla tak bohatá jako hraběnka a baron, ale díky svým rolím u dvora stále patřili k panstvu. Měli vyřezávané dřevěné truhly dovezené z Itálie a na oknech závěsy místo pouhých dřevěných okenic. Ale na druhou stranu měli jen jednu vyvýšenou postel, ve které spali společně s dětmi. I kdyby svého bratrance požádala, aby ji po hraběnčině svatbě vzal k sobě, nebylo tu pro ni místo. Byla stínem uvězněným mezi dvěma světy, jako ty víly.

„Pověz nám pohádku, Emilie,“ žadonil menší chlapec a natáhl ruku po jejím copu. Když šla do Mark Lane, zapletla si vždycky vlasy do copu a oblékla se jako prostá žena: přes spodní košili si natáhla obyčejné šaty.

Emilia se posadila ke krbu s chlapcem na klíně a nechala jeho bratra, aby se uvelebil vedle ní. „Víte, koho jsem dnes potkala?“ začala. „Vílí královnu.“

„Byla krásná?“ zeptal se jeden z chlapců. „Jako ty?“

Emilia věděla, že krása je relativní. Její olivová pleť měla daleko k té módní bílé, vystavované na odiv u dvora. Vlasy černější než noc se jí leskly a oči měly přízračně stříbrnou barvu. Každý její rys sám o sobě působil zvláštně až podivně. Ale jako celek poutaly pozornost – přitahovaly pohledy mužů, což u jejich manželek vyvolávalo žárlivé mhouření očí.

„Ještě krásnější než královna Alžběta,“ řekla Emilia a slyšela, jak její bratranec potlačil smích.

Alma na ni spiklenecky mrkla, otevřela skříňku a vyndala složený čtverec plátna s jemnou výšivkou podél okrajů. Byl to pravděpodobně nejkrásnější předmět v celé domácnosti.

„Vílí královna slíbila, že se postará o osiřelé děťátko své přítelkyně, ale její manžel, vílí král, jí ho chtěl vzít.“

„Proč?“ zeptal se jeden z chlapců.

Emilia nad tím uvažovala. Nedokázala si vzpomenout na dobu, kdy byla tak malá jako tihle malí bratranci a byla si jistá, že nic na světě nemůže oddělit dítě od jeho rodiče.

„Protože vílí král se bál, že královna bude to děťátko milovat tak moc, že na svého manžela zapomene.“

Chlapci se k ní naklonili, zcela uchváceni tím příběhem. „Co se stalo?“

„Král… chtěl královnu potrestat. Poručil svému vílímu sluhovi, aby mu našel fialovou květinu, která způsobí, že se někdo zamiluje do první věci, kterou uvidí. A tou květinou přejel královně po čele, když spala.“

Alma uhladila vyšívané plátno na poškrábaném dřevěném stole uprostřed místnosti. „Emilie, cara,“ řekla, „žaluzie?“

Emilia se odsunula od dětí a vstala, oprášila si sukni a přešla k otevřenému oknu, které nemělo tabulky z olovnatého skla, jaké měl baron. „Ale do koho se teda zamilovala?“ zeptal se jeden z chlapců.

Venku rachotil oslí povoz. „No přece… do osla!“ odpověděla Emilia a děti se bouřlivě rozchichotaly.

„To stačí,“ napomenula je Alma. „Jeronimo?“

Slunce už zmizelo za obzorem. Emiliin bratranec se ujistil, že jsou okenice zavřené, a pak vyndal z krbu uvolněný kámen. Za ním byla malá skrýš, ze které vytáhl cosi zabaleného v mušelínu a další kus složeného plátna. Rozbalil mušelín, jako by loupal jablko, a odhalil dva mosazné svícny. Postavil je na stůl. Alma do nich zasadila lojové svíčky, pak sáhla po plátně a přehodila si ho přes hlavu. Emilia vzala své malé bratrance za ruce a odvedla je ke stolu. Sklonila hlavu. „Baruch atah Adonai,“ zazpívala Alma a zapálila svíčky troudem z krbu. „Eloheinu melech ha-olam asher kid’shanu b’mitzvotav v’tzivanu l’hadlik neir shel Shabbat.“

Amen, odpověděli ostatní v dokonalé harmonii.

Tajná modlitba zakázaného náboženství. Stejně jako ostatní konvertovaní židé, kteří přišli ze Španělska a Itálie, byli Bassanové nyní v očích světa křesťané, chodili do kostela a modlili se k Panně Marii a jejímu Blahoslavenému Synu.

Lidé viděli to, co chtěli vidět.

CHODIT KE DVORU BYLO PRO Emilii vždy jako nějaké představení. Ačkoli nehrála ve velké síni na flétnu ani na loutnu spolu se svými mužskými příbuznými, brávali ji s sebou jako jakousi učednici, i když byla ještě hodně malá. Znala to horečnaté úsilí působit klidně a sebejistě, když královna vstoupila do místnosti; chápala, že hudba má někdy bavit a jindy jen tiše znít v pozadí. Být dvořanem se od toho moc nelišilo.

Královna a její dvůr se teprve nedávno přesunuly ze Svatojakubského paláce do Whitehallského. Její Veličenstvo se často stěhovalo nejen do těchto rezidencí, ale i do dalších královských sídel, jako byly Hampton Court, Greenwich, Richmond a Windsor. Královna měla kolem sebe tolik důvěrníků a poradců, nemluvě o dvorních dámách a návštěvnících z jiných královských rodů, že se palác pravidelně po čase zaplnil a znečistil odpadky. Proto se celé jeho osazenstvo vždycky přestěhovalo do dalšího, aby se ten předchozí mohl důkladně vyčistit a vyvětrat.

Oblékat se ke dvoru bylo pravým opakem toho, jak se Emilia oblékala při návštěvách italské komunity v Londýně. Služebná ji nejdřív omyla čistými žínkami a pak ji navoněla parfémem. Přes dlouhou plátěnou košili jí navlékla korzet. Jeho vnější vrstva byla z brokátu a byl vyztužen svisle všitými velrybími kosticemi. Emilii se mezi rašící prsa zařezával tuhý výztužný prut, který sahal až po břicho. Korzet se na zádech pevně utahoval tkanicí provlečenou kovovými očky a patřily k němu ještě falešné rukávy zdobené krajkou a perlami. Připínaly se pomocí háčků a šňůrek a nositelka mohla střídat různé páry. Následovalo několik vrstev sukní v černé a bílé barvě – barvách panenské královny – a Emilia se nakonec sotva mohla nadechnout, aniž by to zašustilo. Vlasy měla upravené do účesu doplněného ozdobnou pokrývkou hlavy, která jí do konce večera spolehlivě vyvolala bolest ve spáncích.

Vypadala jako miniaturní verze hraběnky, jen bez těch výrazných křivek v dekoltu.

Baron byl také přítomen, třebaže z toho nebyl nadšený.

„Jestli je tu Oxford,“ bručel potichu, když čekali, až se dostanou do tlačenice ve velkém sále, „neručím za své činy.“

„Jestli je tu Oxford,“ zasmála se hraběnka, „sním svůj vějíř.“

Klepy představovaly u dvora životodárnou mízu a hrabě z Oxfordu, Edward de Vere, na jaře poskytl dostatek témat. V dubnu porodila jedna z královniných dvorních dam, Anna Vavasourová, Oxfordova syna. Skandál nespočíval v tom, že Oxford už byl ženatý, ale v tom, že tento milostný poměr vznikl bez souhlasu královny. Ta nechala oba uvěznit v Toweru a šuškalo se, že Oxford byl tento týden propuštěn.

Baron a Oxford, který byl bratrem baronovy manželky Mary, se neměli příliš v lásce. Baronovo manželství málem nebylo povoleno, protože královně se nelíbilo, jak Oxford zacházel se svou manželkou: obviňoval ji z cizoložství a prohlásil jejich dítě za bastarda. Byl prostě neřízenou střelou.

Hraběnka s baronem se teď vnořili do zářivého moře lidí. Přítomné tady čekala pestrá škála zábavy, počínaje takzvanými dvorskými maškarádami. Tato alegorická divadelní představení se vyznačovala velkolepými kostýmy a maskami a jejich důležitou součástí byly hudba a tanec. K profesionálním hercům se během hry připojila i přítomná šlechta v odvážném tanci. Dále k pobavení společnosti sloužily medvědí zápasy a rytířské turnaje na kolbišti a také Emiliina nejoblíbenější podívaná: představení v podání divadelních společností, které měl pod patronátem nějaký významný šlechtic. Emilia vyrostla v úzkém sepětí s hudbou. Hudba vyplňovala všechny prostory jejího dětství a ona věděla, že správné tóny ve správném pořadí mohou člověka rozplakat nebo v něm vyvolat pocit, že se vznáší. Stejné rozpoložení mohla vzbudit správná slova vyřčená ve správném pořadí správným hercem.

Dnes večer však měl být hlavní zábavou tanec. Emilia slyšela svižné melodie vyluzované nástroji svých bratranců, ale galerie pro hudebníky se nacházela až na druhé straně sálu a šance prodrat se k nim v tom davu byla asi tak velká jako dostat se na Dálný východ. Vysokými úzkými okny do sálu pronikalo měsíční světlo a zalévalo energicky tančící páry. V obrovském krbu hořel oheň, přestože venku bylo teplo, takže místnost páchla potem a sazemi. Dnes se tančila galliarda – tanec pantomimicky předvádějící dvoření, při němž muži jako by pronásledovali ženy. Tanečník někdy popadl dobývanou dámu za krunýř korzetu a zvedl ji do vzduchu nebo zvedl pokrčené koleno, posadil si svou partnerku na stehno a snažil se ji udržet v rovnováze. Už jen při pohledu na ty nevázané figury se leckomu tajil dech a provádět je bylo ještě odvážnější – což byl přesně ten důvod, proč královna dřív tančila galliardu se svým oblíbencem Robertem Dudleym, hrabětem z Leicesteru, než později ztratil její přízeň. Dnes se otáčela uprostřed parketu už s jiným tanečníkem, sirem Christopherem Hattonem.

Pro Emilii nebylo těžké se vytratit, i když věděla, že jí takový prohřešek bude zazlíván, nebo ještě hůře. Proklouzla kolem stráží u vstupu do sálu a snažila se najít si nějaké méně přeplněné a chladnější místo. Bohužel si jí přitom všiml lord Archley a zahnal ji do kouta. Ačkoli neznala všechny šlechtice u dvora, měla tu smůlu, že tohoto už potkala. Byl téměř stejně široký jako vysoký, s nosem jako granátové jablko a nabíraným límcem tak tuhým, že musel zaklánět hlavu. Když Emilii uviděl, oči mu zasvítily. „Ale!“ zafuněl překvapeně. Ovanul ji jeho nepříjemný dech. „Lvice pustila své mládě z dohledu.“

Byla pravda, že hraběnka odrazovala mužské dvořany od toho, aby se k Emilii příliš přibližovali. Archley pohotově upustil kapesník a sehnul se pro něj, jeho ruka jí mezitím vklouzla pod sukni a dotkla se kotníku. Emilia zaťala zuby a ucouvla. „Mylorde Archley,“ řekla a přidala zdvořilou úklonu. Lorde Prdeláči, myslela si přitom.

„Jaké rozkošné způsoby,“ pochleboval. „U někoho tak krásného jako slunce.“

Emilia se zdržela toho, aby protočila oči. Stejně jako všechny ostatní ženy u dvora si napudrovala tvář na bílo. Tímto vzdávaly poctu královně. Na Emiliině olivové pleti se však pudr vyjímal jako maska a jen zdůrazňoval, jak se liší od ostatních žen. „Jsem jen dcera, nejsem slunce,“ odvětila sarkasticky.

Archley se naklonil tak blízko, že viděla zbytky jídla, které mu uvízly mezi zuby. „A přesto mě nutíte vstát.“

No, nebyl jediný, kdo zažíval anatomický vzestup, pomyslela si Emilia a najednou se jí udělalo nevolno. „Moje paní mě volá,“ zalhala a pokusila se kolem něj proklouznout, ale Archley ji popadl kolem pasu. Vzpomněla si na ty části těla, o kterých jí hraběnka vyprávěla, na ty měkké tkáně, kde lze kolenem vyřadit muže z boje. Archley však měl kalhoty s vycpaným poklopcem, takže Emilia místo toho zvedla nohu a vrazila mu patu do nártu. A dala se na slepý úprk. Vběhla za roh a tvrdě narazila do jiného pána.

„Prosím, mylorde, promiňte,“ vyjekla.

Muž ji uchopil za ramena a pomohl jí udržet rovnováhu. „To nemůžu,“ odpověděl, „protože to já jsem se vám připletl do cesty.“

Byl štíhlý a starý, měl stříbrné vlasy a laskavé oči. V brokátu jeho kabátce se třpytily zlaté nitky, což naznačovalo, že jde o nejvyššího šlechtice, tajného radu.

„Vy jste ta svěřenka hraběnky Bertieové,“ řekl. Vycítila, že o ní možná ví víc než ona sama.

Narovnala se a podívala se neznámému muži do očí. „Pokud budete žalovat Její Výsosti, že jsem odešla ze sálu,“ pohrozila mu, „řeknu jí, že jste taky byl venku.“

Muž se potěšeně usmál. „Víte… věřím, že byste to udělala.“

Rozrušená Emilia se zase uklonila, rychle se otočila a vrátila se do velkého sálu, kde divoký tanec právě dosáhl vrcholu. Dav se zvětšoval a zmenšoval, dmul se jako nějaká velká šelma. Emilia vyhledala hraběnku ve skupince žen a prodrala se k ní.

Hraběnka se na ni podívala a mírně se usmála. „Kdepak jsi byla?“ zeptala se.

„Zašla jsem za bratranci,“ zalhala Emilia a zadívala se směrem k hudební galerii, ale její pohled ulpěl na muži ve zlatem prošívaném kabátci. Ten teď mluvil s baronem a pozoroval Emilii přes okraj svého poháru.

POTÉ CO SE HRABĚNKA znovu provdala a odstěhovala se do Holandska, Emilia pendlovala s baronem a jeho ženou mezi Londýnem a Grimsthorpe. Věděla, že ji ta dáma nemá příliš v lásce, a když posléze otěhotněla, byla ještě méně ochotná se o Emilii starat.

A tak se Emilia ocitla na deštěm bičované třípalubové obchodní galeoně směřující do Dánska a byla přesvědčená, že zemře.

Barona vyslali na diplomatickou misi a neměl jinou možnost než Emilii vláčet s sebou. Na rozdíl od něj plula na lodi poprvé, navíc na lodi divoce se zmítající v bouři. Po týdnu si zvykla na to, že se jí svět pod nohama houpe, ale stále trávila většinu času ve své malé kajutě. Někdy psala hraběnce, která jí jako dárek na rozloučenou věnovala kazetu s psacími potřebami (Zapiš své příběhy na papír, Emilie, a pošli mi je). Jindy četla knihy o etiketě a doufala, že jí to pomůže působit na dánském dvoře co nejnenápadněji. O šabatu si zapálila na nočním stolku svíčku a v duchu, v tajném chrámu své mysli, recitovala hebrejskou modlitbu.

Vtom se loď tak prudce naklonila, že svíčka spadla a kutálela se po dřevěné podlaze kajuty. Emilia se po ní vrhla, protože si představovala, že nic horšího než požár na galeoně nemůže být. Když plamínek zhasl ve zvětšující se louži, uvědomila si, jak se mýlila.

Byla přesvědčena, že kapitán by měl o průsaku vědět. Přetáhla si přes noční košili plášť a otevřela dveře kajuty.

Jako by vstoupila do bran pekla.

Do tváře ji zasáhla sprška slané vody a zaštípala ji v očích. Voda jí tu sahala až po kotníky a další proudila dovnitř poklopem, jenž vedl na třetí palubu galeony. Dřevo skřípalo, napnuté pod náporem vody až nadoraz. Emilia uslyšela hlasitý praskot, jako když se láme strom, a pak celou lodí otřásl mohutný náraz.

Emilia se zapotácela, bačkory měla úplně promočené, rána ji odhodila a ona se pořádně praštila do hlavy o stěnu. Třela si bolestivé místo a vtom kolem ní proběhl jeden z mladých námořníků, v rukou nesl smotaná lana. „Vraťte se dolů, mylady,“ zakřičel na ni.

Představila si, jak je uvězněná v té malé kajutě a loď pomalu klesá na dno oceánu. Tak se raději otočila k žebříku, na kterém ten mladík zmizel, zastrčila si sukně mezi nohy a začala šplhat nahoru.

Středobodem lodi byla třetí paluba, která byla vystavena řádění živlů. Emilia tam v klidnějších dnech pobývala, ale tohle teď byl úplně jiný svět. Každý blesk osvětlil okolní chaos: jeden ze tří stěžňů byl rozlámaný na kusy a rozdrtil zábradlí na boku lodi. Velké plachty se vichrem uvolnily a divoce se zmítaly, posádka marně bojovala, aby je stáhla. Loďmistr udílel rozkazy lodní píšťalou, ale signály přehlušovala vichřice. Nějaký námořník, promočený a s divokým pohledem, byl přivázaný k jednomu ze stěžňů, který vydržel, a hleděl dalekohledem do okolní tmy.

Emilia vykřikla, protože na palubu se přivalila vlna, srazila ji na zem a táhla ji po kluzkých prknech s sebou. Zaryla nehty do dřeva a podařilo se jí zachytit se železného vazáku lana. Uslyšela své jméno, roztrhané vichrem jako pergamen, a vzhlédla. Uviděla barona, jak se snaží s kormidelníkem udržet řídicí tyč připevněnou ke kormidlu. Baron měl na sobě pouze plátěné spodní prádlo a kalhoty, které se mu v lijáku přilepily k tělu. „Emilie,“ křičel ochraptělým hlasem. „Jdi dolů!“

Bičující déšť a mořská voda ji úplně přilepily k nakloněné palubě. Pak ucítila, jak ji nějaká silná paže trhnutím postavila na nohy. Loďmistr, statný muž, který jí jednou dovolil, aby zahrála na jeho vyřezávanou kostěnou flétnu, ji strhl k sobě. Dotáhl ji k poklopu a víceméně ji vhodil dolů na druhou palubu, kde přistála jako pytel brambor u paty žebříku v patnácti centimetrech stojaté vody.

Emilia se třásla, všechno ji bolelo a plazila se zpět do své malé kajuty. Ticho, které vystřídalo řev vichru, ji úplně bolelo v uších. Vyškrábala se na plachtu, která sloužila jako postel, a skrčila nohy pod sebe.

Jakmile si její oči zvykly na tmu v kajutě, uviděla, že má ulámané nehty a v dlaních třísky ze dřeva paluby. Ale její pozornost nejvíc upoutala rozpíjející se tmavá skvrna na mokré noční košili. Emilia se všelijak kroutila a hledala po těle zdroj toho zranění. Některá místa ji bolela, tam určitě bude mít modřiny, ale žádné řezné rány ani oděrky nenašla. Teprve když si dala ruku mezi nohy a viděla, že má prsty potřísněné krví, uvědomila si, že si musela vážně poranit něco uvnitř.

Lehla si na lůžko, zkřížila ruce na hrudi a slzy jí stékaly z koutků očí. Její rty se pohybovaly, jak se už podruhé té noci modlila ke svému bohu.

Zemře tady. Buď se utopí v bouři, nebo vykrvácí a přestane jí tlouct srdce. Její tělo pak zabalí do plachty a hodí přes palubu mezi mořské panny a mořské draky. Konečně už nebude pro nikoho problémem, který by dotyčný musel řešit.

GALEONA SE NEPOTOPILA a Emilia nezemřela. Ale ani se nezotavila. Krvácení pokračovalo, pomalu, ale jistě, jako když uniká vzduch z měchýře.

O několik dní později galeona dorazila do přístavu Helsingør a Emilia se připojila k baronovi a jeho malému doprovodu, aby jménem královny Alžběty požádali o audienci u dánského krále Frederika a královny Sophie.

Kulila oči na hrad Kronborg, který byl stále ve výstavbě. Tyčil se impozantně vysoko, s lesklými světlými zdmi a třpytící se měděnou střechou. Podle jejího názoru byl mnohem hezčí než Whitehall Jejího Veličenstva, který vůbec nebyl bílý, ale pokrytý sazemi a špínou.

Dostali pokoje, kde se mohli po plavbě dát do pořádku, což bylo velmi důležité, protože oblečení měli bouří téměř zničené. Emilia seděla a služebná, která nemluvila anglicky, jí česala vlasy, až se leskly jako havraní křídlo, a zapletla jí je do složitého copu. Dostala župan, aby jí mohli vyčistit a vyžehlit šaty, v nichž připlula.

Ale když se ta malá žena snažila pomoct Emilii do sametového korzetu, zpanikařila. Dívka měla ve spodních kalhotách schovaný proužek látky utržený z košile a používala ho jako obvaz. Uchopila okraje županu a pevně ho držela, ale služebná řekla něco, čemu Emilia nerozuměla, a župan prudce rozhalila. Emilia tu stála v plátěném spodním prádle se skvrnami zaschlé krve.

Hořely jí tváře. Zahanbeně odvrátila pohled, když jí služebná utahovala šněrování, a pak šla za baronem, rychlými, malými krůčky, aby jí nevypadla ta látka mezi jejími stehny. Živůtek šatů byl černý a sukně bílá. Bála se, že na ní krev zanechá skvrny.

Baron přecházel po chodbě před trůnním sálem. Kriticky si ji přeměřil od hlavy až k patě. „Dnes reprezentujeme naši královnu,“ oznámil jí a upřel na ni pohled svých bledých očí. „Ber to jako zkoušku.“

Emilia údivem otevřela pusu. Z čeho ji zkouší? Jestli bude po návratu užitečná u dvora? Nebo má okouzlit dánské monarchy natolik, aby si ji tam nechali jako svůj nový závazek?

V tu chvíli se otevřely těžké dřevěné dveře a oba byli uvedeni dovnitř. Po stranách sálu stáli dvořané oblečení v okázalých sametových a brokátových šatech. Přítomni byli i další diplomaté a přednášeli královskému páru květnaté projevy. Museli čekat, až na ně přijde řada. Emilia přešlapovala z nohy na nohu. Služka jí zavázala šněrování tak těsně, že dívka skoro nemohla dýchat a měla pocit, jako by jí někdo v břiše svíral pěst. Před očima jí tančily hvězdičky a snažila se rozpomenout, kdy naposledy jedla.

Raději se místo toho donutila soustředit svou pozornost na to, jak z truhly vykládané kabošonovými drahokamy vyndávají pytlíky s pronikavě vonícím kořením nebo jak nějaký španělský mořeplavec předává dánskému králi obřadní meč. Když přišla řada na barona, zamířili k trůnům v doprovodu stráží, které nesly ceremoniální šperky Podvazkového řádu, čestného rytířského titulu, který anglická královna udělila králi Frederikovi. Doufali, že na oplátku získají od Jeho Veličenstva záruku, že anglickým lodím v dánských vodách nebude hrozit žádné nebezpečí.

Baron se uklonil a Emilia udělala hluboké pukrle. Zpod sklopených řas si prohlížela královský pár. Královna Sophie jí svou křehkostí připomínala střízlíka, který si kdysi postavil hnízdo před oknem její ložnice v Grimsthorpu. Král Frederik byl o mnoho starší, což bylo běžné. Ale jeho ruka spočívala na opěrce královnina trůnu a prsty měli propletené. Bylo na tom něco nečekaného, co způsobilo, že se Emilii rozbušilo srdce.

Král promluvil a baron se narovnal. Emilia udělala totéž, ale místnost se s ní trochu zatočila a ona zavrávorala. Koutkem oka viděla, jak baronovi při její chybě zacukalo ve tváři.

Pak ucítila, jak jí po noze stéká kapka krve.

Zatajila dech a posunula nohu ve snaze zakrýt červenou skvrnu, kterou zanechala na dlaždici, a setřít ji střevíčkem. Tiskla nohy k sobě. Kapka potu jí stékala mezi prsy hluboko do korzetu.

Minuty, říkala si v duchu. Musíš vydržet jen pár minut a pak se můžeš stáhnout do své komnaty a zemřít.

Baron drmolil francouzsky a Emilia sledovala přehnané komplimenty, které létaly na stupínek jménem anglické královny. Nakonec gestem naznačil, aby králi podali vyřezávanou dřevěnou kazetu, ve které byla hvězda Podvazkového řádu. Člen dánské tajné rady odnesl krabičku těch zbývajících pár kroků králi. „Vi acceptere denne ære fra den engelske domstol. Må Guds velsignelse overøse Elizabeth Regina,“ odříkal král Frederik a prstem označil místo na svém sametovém plášti, kam chtěl, aby mu šperk připnuli.

Emilia doufala, že to bude rychlé. V uších jí hučelo.

Pak král Frederik ukázal na hvězdu a přešel zpět do francouzštiny. „Et maintenant, nous célébrons.“

Oslava? Teď?

Baron začal pozpátku ustupovat od trůnů a očekával, že Emilia udělá totéž, ale ona se bála pohnout a odhalit tak na dlaždicích skvrnu od krve, kterou dosud zakrývaly její nabírané sukně.

„Attends,“ řekla královna Sophie a vstala. Počkejte. Francouzsky se zeptala Emilie, jak se jmenuje.

Emilia otevřela ústa, aby odpověděla, a okamžitě omdlela.

KDYŽ SE PROBRALA, ležela v neznámé posteli, přikrytá až po bradu těžkou přikrývkou. V rohu na stoličce seděla služka, která ji předtím oblékala. Jakmile se Emilia pokusila posadit, hned vyskočila na nohy. Emilii se okamžitě vybavila ta katastrofa v trůnním sále. Mlhavě si pamatovala, jak ji strážný zvedl do náruče a nesl ji nahoru po schodech. Celou cestu ji pronásledoval šepot jako vlečka korunovačních šatů. Teď zasténala právě ve chvíli, kdy se otevřely dveře a vstoupila královna Sophie následovaná svými dvorními dámami.

Emilia se pokusila rychle vstát, aby se uklonila, ale královna ji mávnutím ruky zarazila. „Êtes-vous bien?“ zeptala se. Jste v pořádku?

Emilia se kousla do spodního rtu a snažila se zadržet slzy. Je to zkouška, připomněla si. Ale určitě nebylo správné královně lhát, že?

Zavrtěla tedy hlavou a sklopila pohled na povlečení. „Je pense que…“ začala a pak polkla. „J’ai peur de mourir.“ Bojím se, že umírám.

Nato se všechny dvorní dámy zachichotaly a skryly své úsměvy za péřovými vějíři. Emilia si pomyslela, jak nespravedlivé by bylo umřít daleko od domova, ve společnosti takových krutých lidí.

K jejímu úleku královna Sophie vystoupila na malou stoličku vedle postele a posadila se na pelest. „Le Baron a dit que vous n’avez pas de mère.“ Baron řekl, že nemáte matku.

Pokynula jedné z dam a ta jí přinesla něco, co vypadalo jako miniaturní polštářek, na kterém by mohla spát myš. Královna jej podala Emilii. Ve skutečnosti to byl malý váček, naplněný něčím, co vypadalo jako suchý mech.

„Neumíráte,“ řekla královna a vysvětlila jí, co se s ní děje – že se z kukly dětství vynořuje její motýlí tělo, že si může počítat týdny mezi menstruacemi a že určité bylinky jí pomohou od tupé bolesti uvnitř.

Emilia svraštila tvář. „Taková otrava,“ zamumlala.

Mluvila anglicky a královna Sophie se obrátila na jednu ze svých dvorních dam, aby jí to přeložila, a pak zavrtěla hlavou.

„Mais non,“ opravila ji. „C’est un cadeau.“

„Dar?“ Emilia se v duchu ušklíbla. Jaký?

Královniny rty se zvlnily v úsměvu, stejném, jaký Eva věnovala Adamovi přes rameno, jaký používaly Sirény ve starověkém Řecku, jakým Medúza obdařila muže těsně předtím, než ho proměnila v kámen.

„La puissance,“ řekla. Dar moci.

PLYNULY TÝDNY, BĚHEM NICHž se opravoval stěžeň galeony pro zpáteční cestu, a baron využil tento čas k postupnému získání královy přízně. Jak královna Sophie slíbila, Emilia se brzy cítila natolik dobře, že se mohla zúčastnit hostin, které král Frederik pořádal, aby předvedl bohatství a moc Dánska. Podávalo se dvacet čtyři chodů, patřila k nim i objednaná divadelní představení, hlučná hudba a tanec a bezedné sudy vína.

Na návštěvě u krále byli i další hosté – umělci a vědci, které k sobě pozval, aby uhasil svou žízeň po poznání a kráse. Jednoho večera Emilia v obrovském sále sledovala herce, jak předvádějí příběh mytického prince Amletha, který v tu chvíli předstíral šílenství. Emilia se usilovně snažila sledovat děj, ale představení se hrálo v dánštině a byla už skoro půlnoc. Nenápadně zakryla zívnutí.

Za ní se ozval anglicky nějaký hlas s výrazným přízvukem. „Jméno Amleth, víte, znamená hlupák.“

Aniž se otočila, skryla úsměv. „To se hodí, protože jeho plán nevypadá zrovna rozumně,“ zašeptala Emilia.

Hra, upravená podle Saxova příběhu, pojednávala o dvou bratrech, kteří vládli Jutsku. Jeden z bratrů si vzal královu dceru Geruthu a měl syna jménem Amleth. Druhý bratr ze žárlivosti svého sourozence zavraždil, oženil se s jeho vdovou a nastoupil na trůn. Amleth, přesvědčený, že bude další obětí, předstíral šílenství a plánoval pomstu.

Emilia se dychtivě naklonila dopředu, když vyslali krásnou ženu – tedy v tomto případě mladého herce s dámskou parukou a šaty –, aby Amletha svedla a vytáhla z něj, jaké má skutečné úmysly. Když se však žena postavila na jeho stranu, diváci nadšeně jásali.

Poté král poslal do komnat královny Geruthy špeha, aby odposlouchával, když Amleth káral svou matku za její ukvapený sňatek s jeho strýcem. Amleth špeha zabil, jeho tělo rozsekal a dal ho sežrat divokému kanci.

„Dětinský záchvat vzteku,“ zamumlal muž za Emiliinými zády.

Emilia se zasmála. „Pane,“ zamumlala, „vy mi ten příběh úplně zničíte.“

„Může někdo zničit příběh, jehož zápletka se opírá o divoká prasata?“

Zbytek hry ubíhal rychle: král poslal Amletha do Anglie s dopisem, v němž příjemci nařizoval, aby ho popravili, Amleth vyměnil dopis za jiný, v němž naopak stálo, že mají být zabiti jeho průvodci. Amleth se vrátil do Dánska, kde se zrovna konal jeho vlastní pohřeb, a nakonec svého strýce zavraždil a sám se stal panovníkem.

Po skončení představení zaplavila herce bouřlivá vlna potlesku. Dlouho se uctivě klaněli králi a královně. Nyní se mělo několik hodin podávat bohaté jídlo, až se obloha zbarví do stydlivé růžové.

„Trvám na vaší příjemné společnosti během večeře,“ řekl muž za ní. Emilia se k němu teprve teď s úsměvem otočila.

Chyběl mu nos.

Místo něj tam měl připevněný vyleštěný zlatý trojúhelník.

Bisclavret, pomyslela si Emilia a píchlo ji v hrudi, když si vzpomněla na tu francouzskou středověkou báseň, kterou překládala s hraběnkou.

Uklonil se. „Tycho Brahe, k vašim službám.“

Emilia věděla, že takhle je to špatně: to on je oblíbencem dánského krále, kdežto ona je úplná nula, a proto by měli ji představit jemu, aby mohl odmítnout konverzaci, pokud s ní nebude chtít mluvit. A přesto se nezdálo, že by nějak důsledně dbal na etiketu. „Emilia Bassanová,“ řekla tedy s rychlou úklonou.

Byl skvostně oblečený, měl zrzavé vlasy a pod protézou knír se dvěma dlouhými konci ve tvaru obráceného písmene V. Nabídl jí rámě a doprovodil do jídelny. „Souboj s meči,“ prohodil cestou.

„Prosím?“

„Zajímá vás, jak jsem o něj přišel.“ Zvedl volnou ruku a ukázal si na obličej. „Na univerzitě v Rostocku. Hádali jsme se s bratrancem, kdo z nás je lepší matematik.“ Podíval se na Emilii a usmál se. „Vyhrál… o špičku nosu.“

„Takže jste matematik?“ zeptala se.

„Astronom,“ upřesnil. „A vy, předpokládám, jste milovnice divadla?“

„Miluji příběhy všeho druhu,“ přiznala Emilia.

„Pak musím vědět, co si myslíte o naší inscenaci.“

Zvažovala odpověď. „Považuji ji za založenou na pravdě,“ řekla, „protože blázen je málokdy pokládán za hrozbu. A přesto má hra své nedostatky.“

Astronom se zarazil a zvedl obočí. „Nedostatky?“

„Ta mladá žena, kterou poslali, aby Amletha svedla, mu místo toho zachrání život, aniž by použila byť jen nůž. Není to zajímavá postava? Přitom ani nemá jméno, ani ve hře není plně rozvinuta. A Gerutha – dcera dánského krále – musí přece svým postavením převyšovat oba své manžely. Přitom je v té hře pouhým objektem, ne subjektem. Kdyby jí bylo dovoleno v té hře mluvit,“ – Emilia se šibalsky usmála – „tak bychom se možná dostali k prvnímu chodu až někdy před svítáním.“

Brahe zaklonil hlavu a rozesmál se. „Jednoho dne si přečtu vaši verzi příběhu, která bezpochyby překoná tuto.“

Vstoupili do hodovní síně. Uprostřed stál dlouhý dřevěný stůl. Z jednoho konce na druhý se táhl pás červeného brokátu zaplněný tácy se zvěřinou vařenou v pivu, makrelami, pečenými kapouny a slanými, mušlemi nadívanými koláči, medovými tartaletkami a lahodným chlebovým nákypem. U každého místa k sezení byl připravený plochý dřevěný talíř a Emilia nechala Tychona Braheho, aby ji k jednomu usadil. Zamával na dva muže sedící naproti. „Pánové, dovolte mi představit vám ctěnou slečnu Bassanovou, jejíž vtip a šarm byly tím nejlepším zpestřením tohoto večera.“

Přísně vzato nebyla hodna tohoto titulu, protože nebyla šlechtičnou. Ale bavila se příliš dobře a nechtěla odkrýt kartu, která by tu hru ukončila.

„Jsem Rosenkrans, ctěná slečno.“ Blonďák se rychle uklonil.

Druhý muž, vyšší a plešatý, ho následoval. „Guldensteren.“

Během večeře se Emilia obrátila na astronoma s otázkou: „Jakou nejkrásnější věc jste kdy viděl na obloze?“

Chvíli přemýšlel. „Před téměř deseti lety jsem zaznamenal novou hvězdu. Byla jasnější než Venuše a objevila se na místě za Měsícem, kde předtím nikdy žádná taková hvězda nebyla. Nazval jsem ji supernovou, protože byla nová a zářivá.“

„Je ještě vidět?“ zeptala se Emilia dychtivě.

„Už ne, slečno. Ale stále ji lze cítit. Víte, všichni učenci a vědci až do té doby věřili, že harmonii světa zajišťují hvězdy, které jsou neměnné a věčné. Ale moje hvězda, moje supernova? Ta dokázala opak. Znamenalo to, že nebesa se mohou měnit. A pokud je to pravda… pak se může měnit i samotný svět.“

Emilia si z nevysvětlitelného důvodu vzpomněla na bezejmennou ženu z divadelní hry a přemýšlela, co se s ní stalo. Jestli i ona by mohla zešílet, kdyby se stala pouhou figurkou v cizí hře. „Věříte něčemu takovému?“ zeptala se tak tiše, že by to bylo možné přeslechnout. Ale Tycho Brahe byl dobrý pozorovatel. Viděl věci, které očím ostatních unikaly. Vážně přikývl. „Jistě, mylady.“

Setkala se s pohledem tohohle muže, který přepsal hvězdy. „Já taky,“ vydechla.

CESTA ZPĚT DO ANGLIE proběhla bez nějakých zvláštních událostí. Dusivé léto už přecházelo v chladivý podzim a na Emilii čekal dopis od hraběnky. Psala o zatoulané kočce, která si jejich amsterodamský dům úplně přivlastnila. Když Emilia dopis četla, slyšela hlas hraběnky, jak ten příběh vypráví, a četla ho znovu a znovu, až ho uměla nazpaměť.

Dva dny po jejich návratu šel baron navštívit královnu. Poté co se vrátil, zavolal si Emilii a řekl jí, aby se oblékla na cestu a dostavila se do jeho pracovny. Na prahu místnosti zaváhala a její pohled padl na šachovnici s nedokončenou partií.

Oberon, bývalý král víl, byl dva tahy od šachmatu.

Baron stál zády k ní, ruce sepjaté vzadu. „Musíme si o něčem promluvit, Emilie,“ řekl. „Pochop, nebylo by správné, abys tady zůstala.“

„Ano, mylorde,“ souhlasila. Věděla, že baronova žena brzy porodí jejich dítě a že přirozeně brzy odjedou do Grimsthorpu.

„Nebylo by pro tebe správné, abys zůstala se mnou,“ upřesnil. „Už nejsi dítě. Koneckonců moje sestra se ve tvém věku provdala. Byla jsi ozdobou Jejího Veličenstva v Dánsku. Hraběnka tě dobře naučila konverzačním dovednostem a cizím jazykům.“ Odvrátil pohled.

Emilia ztuhla. Měla se tedy vdát?

Hlava se jí točila. Kdo bude jejím nápadníkem? Bude hezký? Laskavý? Bohatý? Setkali se snad během maškarního plesu u dvora, nebo dokonce v tomto domě?

Baron si odkašlal a tvář mu zrudla. „Zbývá ti už jen jeden talent, který musíš zdokonalit,“ pokračoval. „A pak nepochybuju, že přineseš nějakému muži velké štěstí.“

Emilii se svíral žaludek, když ji vedl k čekajícímu kočáru. Bála se ho zeptat na cokoli o svém ženichovi, aby ji nepovažoval za nevděčnou. Neměla žádné věno, což znamenalo, že jí možná hraběnka nebo sám baron nějakou malou finanční částku připravili.

Kočár rachotil po dlažebních kostkách a Emilia až po drahné chvíli sebrala odvahu promluvit. „Mylorde,“ hlesla tiše. „Kdybych na to později zapomněla… moc vám za všechno děkuji.“

Než stačil odpovědět, kočár se s houpnutím zastavil. Baron vylezl a podal jí ruku. Vystoupila na blátivou silnici a vypadala zmateně. Nacházeli se v části Londýna zvané St. Helenʼs Bishopsgate, kde bydlelo mnoho bohatých cizinců.

Emilia následovala barona k jedné úzké budově. Třikrát rázně zaklepal a dveře otevřela služebná. Tak tedy alespoň šlechta, pomyslela si Emilia. „Vítejte, mylorde,“ uklonila se služebná a ustoupila stranou, aby mohli vejít.

„Ach, tesoro, možná bych tě ani neměla pustit dovnitř a místo toho tě mučit svou nepřítomností, jako jsi ty mučil mě.“ Hlas s italským přízvukem patřil ženě, která k nim ladně scházela po schodech. Určitě do té doby spala, i když už bylo poledne. Byla zahalena do hedvábného županu, pod kterým neměla ani spodničku. Na krku se jí třpytila trojitá šňůra perel s rubínovou sponou ve tvaru květiny. Honosila se tím největším poprsím, jaké Emilia kdy viděla, a nehty jako drápy.

Jako by už tohle nestačilo, baron ji nechal, aby se k němu přilepila a přitiskla své rty na jeho.

Emilia tiše vydechla. Nebylo překvapením, že baron měl milenku; většina mužů u dvora ji měla. Ale nikdy vlastně nepřemýšlela o tom, kdo ty milenky jsou, kde žijí a co dělají, když se nevěnují pánům, kteří si je vydržují.

Žena se od barona odtrhla a postavila se před Emilii. Měla namalované rty a oči zvýrazněné černou tužkou. Byla příšerná a děsivá a tak krásná, že od ní Emilia nemohla odtrhnout oči. „Tak,“ řekla, „to je ona?“

„Emilie,“ obrátil se k ní baron. „Tohle je Isabella. Budeš u ní teď bydlet a ona tě bude pár měsíců učit. Věřím, že budeš dobře poslouchat její pokyny.“

Krátce pokývl a odešel. Emilia slyšela, jak kočár odjíždí, kopyta rachotila jako bouře.

„Hmm,“ udělala Isabella a pomalu Emilii obešla. Ta si připadala jako moucha uvězněná v pavučině. „Co si s tebou mám počít.“

Nebyla to otázka, ale Emilia předstírala, že ano. Proto odpověděla: „Budu se vdávat,“ a doufala, že když to vysloví nahlas, stane se to skutečností.

Isabellina široká rudá ústa se otevřela jako krvavá rána a vybuchla smíchem.

„Vdávat,“ opakovala. „Za koho?“

Emiliina představivost byla vždy jejím požehnáním i prokletím a najednou se viděla v župánku, jako měla Isabella, s bosýma nohama a nalíčenými rty. Nikdy neprovdaná, ne.

Najednou měla strach, že se pozvrací rovnou na tom tlustém koberci, který jí určitě koupil baron. Zablábolila nějakou nesrozumitelnou omluvu, otočila se a vyběhla z domu. Bláto jí stříkalo na lem šatů, když běžela ulicemi. Mířila do Mark Lane, slzy jí stékaly po tváři. Když zabušila na dveře bratrancova domu, byla už taková tma, že se tuláci měnili ve stíny a stíny se měnily v noční můry.

Dveře se otevřely jen na škvíru a pak se prudce rozletěly dokořán.

„Emilie!“ vykřikla Alma, vyděšená jejím zdevastovaným obličejem.

„On mě prodává,“ vyhrkla Emilia bez úvodu.

„No tak,“ řekla Alma klidně. „Co to má všechno znamenat?“

„Baron,“ vzlykala Emilia. „Očekává, že budu něčí děvka.“ Na stole stály šabatové svíčky, už zapálené, ale Emilia viděla jen sebe, jak pilně studuje s učitelem latiny Ovidia, a hraběnku, která ji pečlivě učila, jak se orientovat v bludišti společenské politiky u dvora. Jaký to mělo smysl, kdyby měla trávit budoucnost na zádech s roztaženýma nohama?

Když zvedla pohled, stál před ní Jeronimo, ale nedíval se jí do očí. Na tvářích mu hořely dvě červené skvrny.

„Bude se k tobě chovat dobře, piccolina,“ řekl její bratranec a v tu chvíli Emilia pochopila, že to nebyl baron, kdo vyjednal její budoucnost. Byl to její vlastní bratranec.

„Ty,“ vmetla mu do tváře. „To tys mi tohle vybral?“

„Vybral?“ Jeronimo se trpce ušklíbl. „Jako bys měla na výběr! Už nejsi jedna z nás, Emilie. Podívej se na sebe, jak jsi vyšňořená. Je div, že tě cestou sem neoškubali úplně donaha. Ale taky nejsi jedna z nich a nikdy nebudeš.“ Povzdechl si.

Byl víc než o hlavu vyšší než ona, ale Emilia zvedla bradu a upřeně se na něj podívala. „Co jsi za to dostal?“ uhodila na něj.

„Emilie –“

„Tak co jsi dostal?“ opakovala.

Mnul si rozpačitě zátylek. „Bassanovi zůstanou dvorními hudebníky. A Hunsdon nám dovolí přivézt si z Itálie tucet dalších příbuzných, kteří se k nám připojí.“

Hunsdon. Jméno. Emilia si ho uložila do paměti.

Prodali ji. Její příbuzní ji prodali za další příbuzné.

Cítila se křehká a prázdná, jako by se mohla při sebemenším závanu větru rozsypat na kousíčky. Kývla, otočila se a prudce otevřela dveře domu svého bratrance.

Vstoupila do noci, obklopila se hvězdami jako pláštěm a během kratičkého okamžiku dospěla.

TRVALO NĚKOLIK HODIN, než se Emilia vrátila do domu baronovy kurtizány. Byl to zázrak, že ji cestou nikdo nenapadl, nepobodal nebo přinejmenším neokradl, ačkoli v tom duševním rozpoložení, v jakém se nacházela, by to jen uvítala. Ale nic takového jí nebylo té noci souzeno a otevřít jí přišla samotná Isabella s pohárem vína v ruce.

Bez jediného slova ustoupila a pozvala Emilii dál. Emilia opět vstoupila na tlustý koberec v chodbě a nedbala na to, že má střevíce od bláta. Hlava jí třeštila, připadala si rozervaná, bolavá.

Isabella ji vzala za ruku a vedla ji po schodech nahoru. Emilia ji následovala jako jehňátko na provázku. Posadila se, jak jí Isabella ukázala, na divan potažený broskvovým sametem. Žena přešla ke stolku u obrovské postele a nalila z karafy druhou sklenici vína. „Pij,“ poručila jí.

S šustěním hedvábí se posadila na zem před Emilii a dlouze se napila ze svého poháru. „Francouzské,“ řekla a zvedla pohár k přípitku. „A velmi drahé. Víš, není to tak zlé.“

„Milujete ho?“ vyhrkla Emilia.

Otázka Isabellu překvapila. „Záleží na tom?“ zeptala se. „Všechno, co má v tomto světě nějaký význam, je obchodní transakce. Včetně mého vztahu s baronem. A, jen tak pro úplnost, i jeho manželství.“ Spiklenecky se naklonila dopředu. „Je rozdíl mezi tím být vydržována – jako jsem já – a být vlastněna – jako manželka, Emilie. A tím rozdílem je svoboda. Dělám si, co chci, a chodím si, kam chci, pokud jsem k dispozici, když to baron potřebuje.“

Svět se s Emilií začal točit. Dnes nic nejedla, vypila to víno a slova, která Isabella říkala, nebyla správná… přesto dávala smysl.

Isabella vstala a vzala Emilii pohár z ruky. „Pojď,“ řekla. Pak ji jemně uchopila za zápěstí, až se i ona postavila. Šly k zrcadlu, velkému obdélníku z leštěného skla, které bylo umístěné u postele. Emilia sledovala svůj odraz a Isabella se postavila za ni a položila jí ruce na ramena. „Byla jsi už na nějakém maškarním představení, že?“ Emilia přikývla. „Pak víš, jaké to je hrát někoho, kým nejsi. Všichni jsme herci, cara. Je tu jen jedna podmínka, když tu roli přijmeš,“ pokračovala Isabella. „Musíš se stát natolik cennou, aby si tě chtěli ponechat. A proto se musíš naučit, jak používat své tělo jako nástroj. Jako zbraň.“

Emilia bez hnutí strpěla, aby jí Isabella odepnula rukávy, rozvázala tkanice na korzetu, přetáhla jí ho přes hlavu a sukně sklouzly na podlahu.

Zůstala ve spodní košili a cítila Isabelinu dlaň na bedrech.

„Co vidíš?“ zeptala se Isabella.

Emilia si prohlédla, co se odráželo v zrcadle. Zkroucená jako otazník. Nohy kostnaté jako hříbě.

Ale také ladné křivky v pase a na bocích. Malá, vysoká prsa, bradavky pod prádlem jako korálky, když se na ně dívala.

Husté černé vlasy a pleť, která nebyla nemoderně tmavá, jen jakoby lehce zastíněná.

Hlava nabitá znalostmi jako knihovna.

Ústa stvořená k uchovávání tajemství.

Jak řekla královna Sophie: Je to dar moci.

Isabelliny ruce jí začaly masírovat ramena, uvolňovaly jejich ztuhlost a zvykaly ji na dotek cizí ruky. „Naučím tě, jak poskytnout muži potěšení,“ prohlásila.

Emilia v zrcadle sledovala ruměnec, který se jí rozléval od hrudi ke krku. „Copak ženy z toho taky nemají potěšení?“

Isabelliny oči se zablýskly. „Ženy nedostanou nic jen tak,“ odpověděla stroze.

„Musíš se naučit vzít si, co chceš.“

„Víme, co jsme,“ řekla. „Ale nevíme, čím můžeme být.“

Table of Contents

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

MELINA

(unlabled)

EMILIA