OBSAH

Úvod a ediční poznámka

Dějiny československé sekce SOE 1940−1945

KAPITOLA 1. Úvod a místní charakteristiky

KAPITOLA 2. Tajné aktivity před začátkem války

KAPITOLA 3. Začátek roku 1940 a první kontakty SOE

KAPITOLA 4. Problémy a úspěchy

KAPITOLA 5. Česká sekce

KAPITOLA 6. Aktivity „v poli“

KAPITOLA 7. Období 1942–1943

Direktiva COS

Mimosezonní činnost

Operační sezona 1943/1944

KAPITOLA 8. Operace ze středomořské oblasti září 1943 – duben 1945

Situace v Československu před začátkem operací ze Středomoří

Přesun operací z Velké Británie do Středomoří

Lety ze severní Afriky

Letecké zásobování z Itálie

Operace v roce 1944

Slovenské národní povstání

Operace WINDPROOF

Operace MICA

Operace SILICA – české jednotky v severní Itálii

Shrnutí operací v roce 1944

Operace v roce 1945

Protektorátní povstání

Shrnutí operací z roku 1945

Shrnutí českých operací z Itálie

Struktura české sekce v Itálii

Přesun velitelství SOM do Sieny

Vliv přesunu do Sieny na české operace

Přechod k letectvu Spojených států

Kontakty s dalšími sekcemi

KAPITOLA 9. Závěr

Shrnutí důvodů pouze částečného úspěchu československých operací

Přílohy

Dodatek A Operace SOE a SIS realizované v letech 1941–1943

Dodatek B

Přehled výsadků do Československa Zásoby vynaložené na české operace v roce 1944 a 1945

Situace skupin SOE „v poli“ – 4. ledna 1945

Dodatek C Slovenské národní povstání – cesta podplukovníka Threlfalla, OBE na Slovensko

Dodatek D Pražské povstání – přehled událostí z období od 30. dubna do 9. května 1945

Hodnocení jednotlivých operací

Resumé

Seznam zkratek použitých v originále zprávy

Obrazová příloha

Výsadkáři v týlu nepřítele

Copyright © Jiří Plachý, 2025

Images © Vojenský archiv – Centrální registratura Ministerstva obrany SR Trnava;

Vojenský ústřední archiv – Vojenský historický archiv Praha

Translation © Jan Sládek, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-628-4

ISBN mobi: 978-80-7689-629-1

ÚVOD A EDIČNÍ POZNÁMKA

Příběh západních výsadkových skupin za 2. světové války je v našem prostředí od 60. let dvacátého století vnímán jako příběh zcela výlučně český. Jeho „hlavním hrdinou“ je československá vojenská zpravodajská služba plukovníka, resp. brigádního generála Františka Moravce. Podíl britských tajných služeb na realizaci výsadkového programu do Československa byl (před rokem 1989 záměrně) v lepším případě přehlížen a bagatelizován. Přestože se v české i slovenské historiografii po pádu komunistického režimu objevily odborné práce zaměřující se na podíl Britů na výcvik a přípravu našich výsadkářů, všeobecně převládá dojem jisté subsidiárnosti a nezištné, byť značně limitované, podpory operacím plánovaným výhradně Moravcovými muži.

Unikátní text, který český čtenář dostává do rukou zcela poprvé, přináší pohled „z druhé strany“. Vznikl těsně po válce a jeho autory jsou tři důstojníci Special Operations Executive, zkráceně SOE, tedy britské tajné služby, která se v letech 1941–1945 na zvláštních operacích do Československa zcela zásadním způsobem podílela. Zpráva byla sepsána jako souhrnné hlášení o činnosti československé sekce SOE krátce před jejím zrušením, resp. rozpuštěním celé organizace, k němuž došlo 15. ledna 1946.

Pro českého čtenáře je zpráva zajímavá z řady důvodů. Jednak sama o sobě představuje výsadky do Československa jako součást globálního boje britských tajných služeb (nejen SOE, ale celého komplexu různých, vzájemně propojených zpravodajských a armádních organizací Spojenců) proti nacistům. V souladu s tím SOE jednotlivé operace považuje do značné míry za „své“ a například cíleně nehodnotí (až na operaci TUNGSTEN) výsadky, které prošly přípravou u Secret Intelligence Service (SIS). Podíl československé vojenské zpravodajské služby je pak téměř upozaděn. Překvapí také poměrně nevybíravá kritika zaznívající na několika místech na adresu Františka Moravce, který u nás bývá považován za zpravodajskou autoritu téměř nedotknutelnou. Vojáci československé zahraniční armády jsou běžně označováni za „agenty SOE“ – zdůrazněme, že slovo „agent“ nemá v této souvislosti v britském prostředí (na rozdíl od prostředí českého nebo německého) pejorativní charakter, ale je označením kmenového příslušníka tajné služby, pověřeného plněním úkolu.

Pro někoho může být také překvapivá poměrně malá pozornost, která se zde věnuje atentátu na zastupujícího říšského protektora Reinharda Heydricha. Ten byl totiž nejen největším úspěchem čs. vojenské zpravodajské služby, ale i jedním z největších úspěchů SOE vůbec. Důvod hledejme spíše ve složení autorského týmu zprávy. Mužem zasvěceným do příprav operace ANTHROPOID byl Francis Edward Keary, který se podílel na operacích do Československa od samého počátku, a od ledna 1943 do dubna 1944, kdy jej vystřídal major Peter W. Auster, stál v čele československé sekce. V době vzniku zprávy však již byl civilistou. Z jeho pera zřejmě pocházejí poměrně strohé pasáže o počátcích česko-britské zpravodajské spolupráce a v době, kdy je psal, již s největší pravděpodobností nedisponoval přístupem k utajovaným archivním dokumentům. Major George I. Klauber měl v první polovině války na starosti spíše operace směřující do Polska a od roku 1943 působil ve Středomoří. Z tohoto důvodu je také největší pozornost věnována poslední vlně výsadků (od dubna 1944 do března 1945) a závěru války.

Z části věnované podrobnějšímu hodnocení jednotlivých operací je zřejmé, že SOE udržovala i po skončení války v Československu kontakt s bývalými výsadkáři a snažila se od nich získat podklady k celkovému vyhodnocení operací. Je možné, že právě tyto styky vedly – komunisty ovládané – čs. tajné služby k obavám, že západní výsadkáři jsou ve skutečnosti rezidenty britských tajných služeb a aktivně pro ně pracují i po skončení války. Kvůli těmto paranoidním úvahám došlo např. v říjnu 1945 k předčasnému rozehnání Likvidační skupiny 2. oddělení hlavního štábu MNO, která se snažila o provedení stejného vyhodnocení činnosti výsadků pro potřeby poválečné čs. armády.

V souvislosti se Slovenským národním povstáním, ale především s posledními měsíci války a povstáním v českých zemích u nás převládá dojem, že SOE již v té době na československé záležitosti v podstatě rezignovala. Zpráva dokládá opak – Britové se ještě na poslední chvíli snažili svoji zpravodajskou přítomnost ve střední Evropě posílit a pokusy o realizaci výsadků „čtvrté“ vlny a odesílání zásob výstroje a zbraní českému odboji nebyly jen formálního rázu.

Ne zcela známé jsou také realizované i nerealizované čistě britské zpravodajské operace SOE týkající se Československa – WINDPROOF, MICA, BAUXITE 2 – nebo zásobovací operace CHROME a SHALE z roku 1942.

Dosud téměř neznámý je také čs. příspěvek k činnosti SOE ve formě tajné laboratoře pod vedením četaře aspiranta, resp. podporučíka Dr. Ing. Stanislava Malachty, umístěné v londýnském Jižním Kensingtonu.

Zcela nový a z hlediska historie speciálních operací naprosto zásadní příspěvek přináší poprvé uveřejněný přehled letů do Československa, včetně těch zásobovacích. Z tohoto pohledu je zpráva velmi důležitým pramenem, který se může stát východiskem pro další výzkum britské podpory českého a slovenského odbojového hnutí.

Formálně je zpráva rozdělena do textové části sestávající z devíti kapitol, které chronologicky shrnují historii česko-britské zpravodajské spolupráce za 2. světové války. Za hlavním textem následují čtyři dodatky, tabulková část a podrobnější hodnocení celkem deseti operací poslední výsadkové vlny (1944–1945).

Originál zprávy je uložen pod signaturou HS 7/108 ve fondu Records of Special Operations Executive v The National Archives v Londýně. Ve Velké Británii byla zpráva knižně vydána již v roce 2022 pod titulem „SOE in Czechoslovakia – The Special Operations Executive’s Czech Section in WW2. An Official History“ nakladatelstvím Pen & Sword Books Ltd. Činnosti SOE během 2. světové války je ve vydavatelské činnosti tohoto nakladatelství věnována mimořádná pozornost a vyšlo zde již několik monografií zabývajících se jejím působením v západoevropských zemích. Vydání zprávy o činnosti československé sekce SOE však do značné míry odráží pozornost, která je britskou historiografií obecně věnována středoevropským tématům. Lze jen litovat, že v anglickém vydání nejsou opraveny ani základní chyby, kterých se ve spěchu dopustili autoři zprávy (zcela běžné je např. komolení českých jmen a místních názvů), neobsahuje poznámkový aparát, úvod ani obrazový doprovod.

Přestože český čtenář je, díky skutečně nepřebernému množství odborných (i popularizačních) prací, filmových dokumentů a memoárů, které u nás k tomuto tématu za posledních osm desetiletí vznikly, do značné míry obecně obeznámen s problematikou výsadkových operací mnohem víc než čtenář britský, bylo zřejmé, že pro české vydání je třeba zvolit formu komentované edice. V průběhu prací na rukopise se však kvůli množství překlepů a chyb ukázalo, že nemůže jít o edici kritickou, která by byla uživatelsky téměř nepoužitelná. Bylo nutné zároveň změnit i pořadí některých kapitol tak, aby text odpovídal chronologii událostí.

Závěrem uveďme, že snad nikoliv nepodstatnou „přidanou hodnotou“ českého vydání je obrazová příloha, která sestává ze dvou unikátních souborů fotografií. První z nich představuje důstojníky z řad účastníků zvláštních operací na dosud nepublikovaných snímcích z doby jejich předválečného studia na Vojenské akademii v Hranicích na Moravě; druhý pak budoucí výsadkáře na snímcích zhotovených v létě 1940 v táboře Cholmondeley u Chesteru po jejich příjezdu do Velké Británie. Naprostá většina těchto fotografií je uveřejněna vůbec poprvé.

PhDr. Jiří Plachý, Ph. D.

editor

srpen 2025

Dějiny československé sekce SOE 1940−1945

Sestavili Francis Edward Keary

Major Peter W. Auster

Major George I. Klauber

KAPITOLA 1.

ÚVOD A MÍSTNÍ CHARAKTERISTIKY

Z pohledu Oddělení pro zvláštní operace (Special Operations Executive, dále jen SOE)[1] se Československo v jednom či dvou ohledech od dalších evropských zemí lišilo. Zaprvé bylo od počátku roku 1939 plně okupováno Němci. Zadruhé celá země byla prošpikována německými enklávami a osadami, jejichž obyvatele se podařilo většinově získat pro nacistickou věc; mnozí měli značný vliv v obchodu a průmyslu nebo měli alespoň výhodnou pozici ke sledování všech důležitých aktivit československého státu. Řada těchto Němců mluvila česky a pravidelně se stýkala s Čechy.

Během prvního roku převzaly okupační úřady plnou kontrolu v mnoha významných oblastech života v protektorátu, ve finančním sektoru, v obchodě či průmyslu.

Celkově jsou Češi, z rasových, historických a emocionálních důvodů, vůči Němcům mimořádně nepřátelští. Proto prezident Beneš před svým odjezdem ze země koncem roku 1938 dohlédl na vznik podzemních odbojových organizací.[2]

Zvláštností Československa je jeho výhradně vnitrozemská poloha. Slovensko se podle všech známých skutečností v březnu 1939 dobrovolně podřídilo německému vlivu, výměnou za vysvobození z tak zvaných českých okovů. SOE se o tuto východní provincii až do závěrečných fází války takřka nezajímalo. Slovensko a Moravu oddělovala Němci střežená, byť částečně prostupná, demarkační zeď; podmínky na Východě byly pro SOE neznámé a oddělení se zpočátku zajímalo o Čechy a Moravu pouze jako o zcela obsazenou operační oblast. SOE podniklo pouze jeden pokus, alespoň pokud je známo[3], o pozemní infiltraci; výchozím bodem byl Istanbul a cesta onoho muže do Bratislavy, měřeno od odjezdu z Anglie, trvala zhruba osmnáct měsíců. Pozemní trasy mezi protektorátem a Stockholmem či dalšími destinacemi, které využívalo české vojenské zpravodajství, SOE svým významem ani četností využití nikdy neuspokojovaly.

Po vypuknutí války v září 1939 nebylo možné počítat s jakýmikoli nepřátelskými akcemi Ruska vůči Německu[4], takže zpočátku se nevěnovala takřka žádná pozornost předinvazním plánům pro protektorát. K prvním úkolům SOE patřila snaha co nejvíce omezovat a poškozovat německé válečné aktivity na území protektorátu, pokud jde o jeho využití jako prostoru pro koncentraci vojsk, výcvikové základny a významného dopravního uzlu. Prvním požadavkem bylo vybudování komunikačních kanálů.

Druhým faktorem ovlivňujícím plány SOE byla snaha o poškozování německých ekonomických zdrojů. Ačkoli česká produkce oceli a těžkého průmyslu stěží přesahovala 10 procent produkce Říše – zhruba totéž platilo pro těžbu uhlí a zbrojní výrobu –, země skýtala značný potenciál jako bezpečná oblast mimo dosah leteckých útoků, do které mohly být přesunuty německé továrny. Čechy a Morava se později spolu s Polskem staly významným předsunutým skladištěm zásob mířících na východní frontu.

Další značný ekonomický potenciál spočíval ve zručnosti českých řemeslníků a průmyslových dělníků; Němci se v případě Čechů na rozdíl od obyvatelstva jiných zemí nesnažili o tak výrazný přesun otrocké pracovní síly ani o vojenské odvody. Jejich cílem bylo získat si více či méně spokojený národ na svou stranu, přimět ho pracovat v domácích hospodářských odvětvích, včetně zemědělství, na které byl kladen velký důraz, a pokud to bylo žádoucí, využít ho k posílení kvalifikované pracovní síly Říše.

1. [1] Special Operations Executive byla britskou tajnou službou založenou 22. července 1940, kdy došlo k jejímu organizačnímu osamostatnění na Secret Intelligence Service (SIS, resp. MI6). Na rozdíl od SIS, provádějící „klasickou“ zpravodajskou činnost, měla vést boj nestandardními prostředky. Při jejím vzniku se osobně angažoval britský premiér Winston Churchill.

2. [2] Edvard Beneš opustil Československo 22. října 1938. Měl přímý vliv na založení významné odbojové organizace Politické ústředí, která vznikla krátce po okupaci v březnu 1939.

3. [3] Autoři zprávy mají zřejmě na mysli misi kpt. Jaroslava Krátkého (viz níže pozn. 219). Za britskou stranu se však na této operaci podílela především SIS.

4. [4] Narážka na uzavření paktu Molotov–Ribbentrop, k němuž došlo 23. srpna 1939. Autoři zprávy zde označením Rusko míní SSSR.

KAPITOLA 2.

TAJNÉ AKTIVITY PŘED ZAČÁTKEM VÁLKY

Podzemní odbojové organizace, iniciované prezidentem Benešem, se původně dělily na vojenskou a civilní část[5]. Každá z nich měla s největší pravděpodobností své vlastní kurýry a komunikační síť.

Na britské straně „C“ [6] částečně podporoval a schvaloval české vlastenecké úsilí. SOE se o ně nezajímalo. Během celého roku 1939, následně po okupaci z 15. března, se malý počet armádních důstojníků, vynálezců a pracovníků z průmyslu s vojenskými plány přesouval tajnými cestami do Polska, Maďarska a dalších zemí. Za zmínku rozhodně stojí fakt, že Češi se zcela záměrně rozhodli přesunout své velení vojenského zpravodajství a další významné osobnosti přímo do Velké Británie[7] místo do Paříže nebo dokonce do Moskvy, odkud obdrželi bezpochyby pozvání.

Nicméně zde je třeba říct pár slov o vztahu Čechů k těmto zemím a zejména k SOE, které je vyzývalo k riskantním domácím aktivitám ve prospěch spojenecké věci. Převažující slovanská zdrženlivost a podezíravost se ještě významně prohloubila v důsledku Mnichova a naší relativní bázlivosti a neschopnosti podniknout v období mezi okupací a začátkem války rozsáhlejší tajné operace.

Češi by například uvítali přesun většího počtu technických jednotek a pilotů do služby ve Velké Británii. V daném období měli pocit, že jsou z naší strany od podobných projektů zrazováni.[8]

1. [5] Po okupaci vznikly tři nejvýznamnější odbojové organizace uznávající autoritu Edvarda Beneše. Kromě již zmíněného Politického ústředí to byl Petiční výbor „Věrni zůstaneme“ a vojenská Obrana národa. Od počátku roku 1940 byly „zastřešeny“ organizací Ústřední vedení odboje domácího (ÚVOD).

2. [6] Jako „C“ je v dokumentech britských tajných služeb běžně označována hlava SIS („Our Chief“).

3. [7] V předvečer okupace, 14. března 1939, do Velké Británie se svými deseti nejbližšími spolupracovníky a nejdůležitějšími dokumenty odletěl tehdejší šéf čs. vojenské zpravodajské služby plk. gšt. František Moravec (1895–1966), který pak stál v jejím čele až do dubna 1945. V říjnu 1944 byl jmenován brigádním generálem. Formálně byla po uznání čs. prozatímní exilové vlády v létě 1940 začleněna nejprve jako „zvláštní skupina – zpravodajská ústředna“ a od června 1941 jako II. odbor do Ministerstva národní obrany v Londýně. Od druhé poloviny září 1944 pak byla 2. oddělením štábu nově zřízeného Hlavního velitelství.

4. [8] Z originálu zprávy bylo vyjmuto několik stránek obsahujících z britského pohledu některé dosud citlivé informace. Takové informace byly zakryty, stránky oxeroxovány, kopie označeny razítkem: „This is a Copy. Original Document retainned in Department under Section 3 (4) of the Public Records Act 1958“ (tedy „Toto je kopie. Originální dokument je uložen na ministerstvu podle článku 3 (4) Zákona o veřejných záznamech z roku 1958“) a vloženy zpět do svazku. Tyto údaje je možné někdy z kontextu rekonstruovat. Jde např. o jména některých výsadkářů (!).

KAPITOLA 3.[9]

ZAČÁTEK ROKU 1940 A PRVNÍ KONTAKTY SOE

Přesouváme se z období před začátkem války do počátku roku 1940, kdy nám Češi sdělili, že současně s dobře známými německými represemi proti českým studentům v Praze v říjnu 1939 [10] dochází také k rozsáhlejším akcím proti celému podzemnímu odbojovému hnutí. Hnutí utrpělo jisté ztráty a na Nový rok 1940 došlo ke spojení civilní a vojenské části odboje, což pravděpodobně vedlo k podstatné redukci vnitrostátních kurýrních tras a dalších způsobů komunikace.

Generál Gubbins[11] (tehdy plukovník), pod nímž již v dané době sloužil major Peter Allix Wilkinson[12], se v únoru 1940 v Paříži setkal s plukovníkem (nyní generálem) Moravcem.[13] Plukovník Gubbins tam ve skutečnosti působil jako vedoucí polské mise. Z pohledu Čechů plukovník zastával pozici agenta MI(R)[14] nebo styčného důstojníka. Krátkého setkání se kromě Moravce zúčastnil také generál Ingr[15] a generál Miroslav[16] (tehdejší český vrchní velitel ve Francii). Prezident Beneš byl o těchto všeobecných rozhovorech takřka jistě dobře informován.

Od dubna 1940 se plukovník Gubbins a také major Wilkinson přesunuli k plnění jiných povinností. Osmnáctého listopadu 1940 převzal brigádní generál Gubbins, od prosince s pomocí majora Wilkinsona, zodpovědnost za řízení českých záležitostí v SOE. Byla navázána součinnost se spolupracovníky plukovníka Moravce. Československým styčným důstojníkem pro SOE byl podplukovník Tichý [17], nedlouho poté se k němu připojil major Fryč[18]. Major Strankmüller [19] byl celou dobu pobočníkem plukovníka Moravce.

Československé vedení ve Velké Británii stejně jako jinde ve světě působilo již skoro rok za hranicemi vlastní země. Lze předpokládat, že Moravcovou hlavní snahou bylo na příkaz prezidenta Beneše opětovné navázání komunikace s vlastí. Ačkoli velká část českého národa, a dokonce i jeho vůdců působících v zahraničí, se během německé okupace chovala pasivně a trpělivě čekala, až pomine dočasná nadvláda nepřátel, zahraniční vláda se bezpochyby snažila podporovat činnost tajných vlasteneckých organizací a sítí. Česká vláda jistě musela vážně podporovat snahy o sabotážní akce, pasivní odpor a snahy o narušování německého úsilí, jestliže se k takovým aktivitám naskytne příležitost.

Prvním pochopitelným krokem v plánech SOE byla snaha ověřit tvrzení Čechů, že mají k dispozici organizované podzemní zdroje schopné akce; druhým krokem byla snaha využít tuto základnu, pokud se zjistí, že skutečně existuje. Vzhledem k situaci v protektorátu a jeho geografické poloze, jak bylo nastíněno výše, byl více než takřka kdekoli jinde kladen důraz na komunikaci. To nevyhnutelně ještě víc propojovalo aktivity SOE s aktivitami „C“.

Koncem ledna 1941 se pan Francis Edward Keary[20] připojil k brigádnímu generálu Gubbinsovi. […][21] V této době byl odsouhlasen záměr vysadit v okolí Prahy jednoho člověka, jehož úkolem mělo být navázat kontakt s odbojáři a dokázat Čechům ve vlasti, že se dbá o jejich národní zájmy.

V dubnu 1941 byl podniknut pokus o operaci BENJAMIN a zmíněný muž byl letecky vysazen na území protektorátu.[22] Češi tímto souhlasili s přímou akcí, jakkoli o ní v hloubi duše pochybovali. SOE se domnívalo, že nastal správný okamžik k energičtějšímu postupu.

Od května do září nebyla RAF schopna – stejně jako v následujících letech – podnikat lety do protektorátu. V létě 1941 SOE tlačilo na Čechy, aby připravilo akci v souladu se současnými sabotážními koncepcemi. Šlo o následující: na území protektorátu měly být letecky vysazeny skupiny dvou až čtyř osob pod velením důstojníka nebo vyššího poddůstojníka, vybavené dvěma nebo více 300librovými [23] kontejnery s běžně využívanými výbušninami a sabotážním vybavením a také vysílacími stanicemi pro komunikaci se Spojeným královstvím.

O tuto komunikaci se během celé války ve Velké Británii starala bezdrátová stanice provozovaná výhradně vojáky spadajícími pod přímé velení plukovníka Moravce.[24] Kódy byly až do konce války čistě české [25] a všechny příchozí i odchozí zprávy se nejdříve dostávaly pouze k jednomu či dvěma důstojníkům plukovníka Moravce, k českému ministru národní obrany a k samotnému prezidentovi Benešovi.

Období příprav na podzimní a zimní operace bylo v roce 1941 plné sporů o celkový počet agentů [26], které je třeba vycvičit, o povahu jejich zamýšlených aktivit – zda má jít o přímé sabotáže nebo akce spojené se špionáží – a také o předběžný výběr možných cílů.

Česká sekce se současně snažila získat od českých odbojových zdrojů informace o dostatečně hodnotných cílech na území protektorátu. Ve světle pozdějších událostí se zdá, že plukovník Moravec se spolu se svým štábem snažil zjistit, jak daleko je třeba zajít při předstírání snahy o sabotážní akce, aby vypadal dobře v očích britských spojenců, a především, aby získal na účet SOE nové prostředky pro komunikaci se svou vlastí. Docházelo k častým setkáním mezi podplukovníkem Wilkinsonem, plukovníkem Moravcem a majorem Strankmüllerem, panem Kearym, nadporučíkem Goldem[27], Tichým a majorem Fryčem; pokud to vyžadovaly okolnosti, účastnili se i generál Gubbins a generál Ingr, ministr národní obrany. Spolupráce se týkala méně významných záležitostí, mimo jiné výměny informací o podezřelých nepřátelských agentech, předávání tajných dokumentů SOE do zahraničí pro plukovníka Moravce a technické spolupráce ohledně bezdrátové komunikace.

V roce 1940 Češi nabídli SOE jeden výjimečný příspěvek: plukovník Moravec dal SOE k dispozici českého vědce doktora Malachtu.[28] Ten dostal přidělenu laboratoř v Jižním Kensingtonu[29], kde s pomocí postupně čím dál početnější skupiny spolupracovníků úspěšně řešil řadu problémů spojených s výrobou domácích výbušnin, zpožděných pojistek a využitím tepelné energie.

Do července 1941 se Čechům podařilo sestavit tým složený z jednoho důstojníka a sedmi dalších vojáků různých hodností pro první paravojenský výcvikový kurz.[30] Tím začalo dlouhé a šťastné spojenectví mezi majorem Youngem z Camusdarachu[31] a řadou českých skupin. Češi se projevili jako jedni z nejlepších účastníků výcvikových programů SOE a neméně se vyznamenali jako dobří parašutisté. Za jejich nadšení, disciplínu, inteligenci a odvahu se jim všude dostávalo velké chvály. To velmi zvláštně kontrastovalo se zdrženlivostí, zdánlivě úmyslnou nečinností a bázlivosti či záměrnou pasivitou ze strany vyšších důstojníků, s kterými SOE spolupracovalo. Koncem léta 1941 Češi podnikli další rozhodný krok: pověřili štábního kapitána Šustra[32] přímou zodpovědností za výběr, výcvik a přípravu českých skupin spadajících pod SOE.

V září přišel k české sekci SOE operační a výcvikový důstojník, kapitán Hesketh-Prichard[33]. Po měsíci či dvou se stal velitelem sekce a proměnil ji v efektivní a energické oddělení. Pan Keary nadále plnil svoje úkoly asistenta a výzvědného a styčného důstojníka a plukovník Wilkinson se staral o každodenní dohled nad českými záležitostmi.

V říjnu 1941 se ve Skotsku začala připravovat třetí paravojenská skupina.[34] Problémem bylo zajistit potřebné zázemí a ubytování pro závěrečný výcvik. Závěrečný operační výcvik především v činnosti na zemi po seskoku padákem, v používání zbraní a přípravě a kladení výbušnin podstupovalo jedenáct dalších vojáků různých hodností. Současně byl Čechům jako operační základna přidělen dům poblíž Dorkingu.[35]

13. [21] Text vynechán podle britského Zákona o veřejných záznamech z roku 1958.

21. [29] Čtvrť v Londýně.

Table of Contents

Úvod a ediční poznámka

Dějiny československé sekce SOE 1940−1945

Kapitola 1 - Úvod a místní charakteristiky

Kapitola 2 - Tajné aktivity před začátkem války

Kapitola 3 - Začátek roku 1940 a první kontakty SOE

Kapitola 7 - Období 1942–1943

Kapitola 8 - Operace ze středomořské oblasti září 1943 – duben 1945

Kapitola 9 - Závěr

Dodatek A

Dodatek B

Dodatek C

Dodatek D