SMRT U BÍLÝCH PANEN

Copyright © Emma Riedová, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1009-4

Mým dcerám

Beatus enim nemo dici potest
extra veritatem projectus.

Kdo žije ve falši, nemůže
být nazýván šťastným.

Seneca

Kapitola I

Druhé úterý po letnicích*, léta Páně 1301

Nedokázala jsem ovládnout třas rukou, tak jako jsem nedokázala upokojit divoké bušení svého srdce. Zírala jsem na kousek pergamenu ve svých prstech.

„Děje se něco, paní?“ otázal se mě Šimon, farář od Svatého Havla.

Vmžiku jsem přitiskla ten podivný, děsivý list k hrudi, aby kněz náhodou nezahlédl jeho obsah. Hloupé gesto – tím spíš jsem musela vzbudit jeho zvědavost. Ale už po prvním přečtení toho krátkého vzkazu jsem věděla zcela jistě, že mu ho za žádnou cenu nesmím ukázat.

„Sama nevím, otče,“ vypravila jsem ze sebe a vlastní hlas mi zněl cize.

Probošt** Šimon, u nějž jsem toho dne obědvala i s jeho skoro hluchou matkou a asi padesátiletou hospodyní, se zatvářil starostlivě. Musel postřehnout mou bledost i nezadržitelně se chvějící prsty, a kdybych nevěděla, že je to nemožné, přísahala bych, že slyší i tlukot mého splašeného srdce.

Bezradně jsem bloudila očima po místnosti a v mysli mi vyvstávaly vzpomínky na uplynulé dopoledne. Na to, jak jsem ráno bezstarostně opouštěla svůj dům a před odchodem ještě pohlédla do kulatého vypouklého zrcadla v ozdobném rámu, které odráželo mou postavu od hlavy k patě. Šedý závoj mi halil vlasy i šíji a v kaskádách padal na ramena. Nikde nevyčníval nezbedný pramen. Byla jsem oděná jak cudnost sama, byť v jiné dny po mně muži s oblibou pokukují. Dnes ráno mi však nikdo nemohl nic vytknout. Až na jediný rozverný detail. Rukavičky s výšivkou tisové větvičky obepínaly mé ruce jako druhá kůže. To mi ale ani v klášteře nemůžou mít za zlé, doufala jsem. Vždyť proto si mě k sobě přece zvou. Tohle je má dovednost, tohle jsem já – Kornelie Rukavičkářka.

Tak jsem vyšla do svěžího jitra. V košíku vystlaném plátnem jsem nesla všechny drobné předměty, jež si krejčovské řemeslo žádá: vzory střihů, bezpočet jehel, dvoje nůžky, měřidla pevná i ohebná, nitě jemné i režné. Plátno a sukno čekaly v klášteře.

Zamířila jsem rovnou k rušnému Havelskému tržišti, kde už trhovci rozložili své zboží a lidé se tlačili kolem stánků. Na východním okraji protáhlého rynku se nacházel můj cíl. Skromný konvent zřízený při kostele svatého Havla a obývaný tichým společenstvím žen – sestrami pokání svaté Maří Magdalény.

V roli učitelky jsem k nim šla teprve podruhé. Prožívala jsem zvláštní rozechvění. Proč jen se necítím v jejich řeholním domě dobře? Vždyť sestra Johanna se ke mně chová laskavě. To ona se svou nezdolnou podnikavostí stála u zrodu nápadu, že bych mohla některé sestry učit ručním pracím, aby dokázaly šít a upravovat oděvy a přinést svou pílí klášteru další příjmy. Časem by se jistě dovedly naučit i rukavičkářskému řemeslu. „Jednou bychom třeba mohly vyrábět i ozdobné rukavice k biskupským rouchům,“ smála se tehdy dobrosrdečná sestra Johanna. A důstojná převorka Žofie mě má zjevně v úctě, i když se nemohu pyšnit vznešeným rodem jako ona. Proč tam tedy cítím takovou tíseň?

Zaklepala jsem na dveře fortny a čekala.

„Buď zdráva, paní,“ zasípala stařičká sestra Zdeslava a vpustila mě dovnitř. Opětovala jsem její pozdrav a naše oči se setkaly. V těch jejích byl hluboký žal.

„Co tě trápí, sestro?“ vzala jsem fortnýřčiny vrásčité ruce do svých. Řeholnice, oděná do bělostného řádového roucha a již shrbená pod tíhou let, se odvrátila.

„Smrt navštívila náš dům,“ pravila tiše. „Sestra Hedvika zemřela.“

„Sestra Hedvika?“ neubránila jsem se údivu. „Vždyť ještě včera dopoledne jsem ji učila stříhat látky a šít!“ Dnes už tedy budu mít jen tři žačky místo čtyř. „Na co zemřela tak náhle?“

„Prý na zástavu srdce, paní. Odpoledne si stěžovala na bolest na hrudi a v noci odešla.“

„To je mi líto. Možná bychom měly dnešní práce odložit, ať mohou sestry oplakávat zesnulou,“ navrhla jsem.

„O tom musí rozhodnout matka představená,“ připomněla řeholnice a zanechala mě bezradně postávat v nevelké síni hostí neboli hovorně, vybavené pro mé lekce pracovními stoly a lavicemi.

Při čekání na řádové sestry jsem si postupně začala uvědomovat, proč mám z jejich chudého konventu husí kůži. Sem vstupují nejen čisté dívky, které touží zaslíbit se Pánu, ale i ženy méně nevinné, ženy, jimž je vzorem svatá Maří Magdaléna, ženy padlé, kající se. Ty, jež poznaly muže jinde než v manželském loži. Na některých bylo spácháno ohavné násilí, jiné prodávaly svá těla, mnohé však pouze podlehly svým tužbám. Hříšné ženy. Zachvěla jsem se. Ženy jako já. Nebo spíše lepší než já, neboť ony litovaly a napravily se, zatímco já… Vyplašeně jsem se rozhlédla, jako by někdo mohl už jen z výrazu mé tváře poznat, co se mi honí hlavou. Ale byla jsem v síni sama.

Dveře vedoucí do klauzury*** se otevřely a vstoupila sestra Johanna. Její povětšinou usměvavá kulatá tvář a jasné modré oči si dokážou každého hned získat, dnes však vypadala úplně jinak než obvykle – přísně a odtažitě.

„Sestra Zdeslava už tě nejspíš zpravila o tom, že oplakáváme nebohou sestru Hedviku,“ začala nakřáplým hlasem. „Dnes v noci zemřela. S převorkou Žofií jsme se shodly, že práce bude pro mě i pro sestry Veroniku a Utu vítaným rozptýlením mezi modlitbami za zesnulou. I dnes tedy budeme pokračovat v šití, jak jsme se dohodly, paní Kornelie.“

Přikývla jsem. Za tu dobu, co Johannu znám, jsem pochopila, že jde o ženu věcnou a rozumnou. Ostatně asi i proto si ji převorka Žofie zvolila za svou komornou a pobočnici.

Vešly sestry Veronika a Uta, hlavy skloněné, vlasy skryté pod těžkými bělostnými závoji. Veronika je vážná mladá dívka s velkýma trnkovýma očima ve vyhublé šedavé tváři. Předchází ji pověst nejpokornější kajícnice a mnozí ji považují za světici. Když vstoupila do řádu, složila slib mlčení. Více mi však o ní není známo, její život před příchodem do kláštera je zahalený tajemstvím. Naopak přísná Uta s povislými rameny, zachmuřenou tváří a šedivým štětinatým obočím patří ke starším řeholnicím. Kdysi prý bývala krásnou a vyhledávanou lazebnicí, dnes však by to na ní nikdo nepoznal. Už dlouhá léta má na starosti hospic, který byl u konventu zřízen a kam se do péče magdalenitek mohou uchýlit staří a nemocní. Uta rozhoduje o pěstování a sběru léčivých bylin a pod jejím vedením ostatní řeholnice vyrábějí léčivé masti a odvary a pečují o trpící v hospici. Johanna se však přede mnou zmínila, že s věkem trpí Uta stále většími bolestmi kyčlí a často ji zmáhá únava, a proto převorka usoudila, že by pro Utu byly ruční práce jednodušším zaměstnáním. Náročnou péči o nemocné by pak mohla přenechat mladším sestrám.

Pustily jsme se do práce. Už předchozího dne jsem sestrám ukázala, jak zacházet s jednoduchými střihy a jak by měl vypadat správný jemný steh zručné švadleny. Dnes pokračovaly ve svém díle a já je obcházela, radila jim a opravovala jejich chyby. Co chvíli jsem pohledem zamířila do míst, kde den předtím seděla sestra Hedvika, a vždy se mi hrdlo trochu sevřelo. Smrt je nevyzpytatelná!

Když odbilo poledne, bělostné sestry se odebraly na modlitby a k jídlu. Pro daný den byl můj úkol u konce.

Uklízela jsem nástroje a látky, když tu jsem za svými zády zaslechla tiché odkašlání a pozdrav. Ve dveřích síně hostí stál probošt Šimon, duchovní správce kláštera, asi čtyřicetiletý příjemný muž. Vždy přátelský, nikdy povýšený.

„Mohl bych tě přizvat k obědu na faře, paní Kornelie? Já i má matka budeme rádi za tvoji společnost.“

„Bude mi ctí, otče,“ přikývla jsem.

Přešli jsme Havelský rynek k faře, nacházející se v uličce severně od kostela, nadohled od hřbitovní zdi obklopené krámky židovských vetešníků.

Na faře už hospodyně bohatě prostřela stůl. I ji probošt Šimon vybídl, ať s námi usedne k obědu. Šimonova ovdovělá matka i statná hospodyně hleděly na probošta se zbožnou úctou, když žehnal společnému jídlu. Jeho řeč byla jadrná a prostá, stejně jako jeho původ. Vzpomněla jsem si na paní Žofii, převorku kláštera. Ona se narodila do vznešeného šlechtického rodu, byla vychována, aby rozhodovala a rozkazovala. Naproti tomu Šimon vzešel z mnohem obyčejnějších poměrů. A přesto je převorka proboštovi podřízena. On slouží pro řeholnice mše, zpovídá je, dohlíží na hospodaření kláštera. Jak se asi muži, jako je otec Šimon, daří dohlížet na hrdou převorku? přemýšlela jsem. Více mě však pálila ještě úplně jiná otázka.

„Slyšela jsem o nešťastném osudu sestry Hedviky,“ nadhodila jsem tlumeně.

Probošt Šimon smutně pokýval kučeravou hlavou. „Ano, její smrt přišla náhle. Nebylo jí ani jedenatřicet jar. I v jejím věku se to může stát, samozřejmě.“ Povzdechl si. „Přitom ještě to odpoledne…“ V jeho velkých hnědých očích se mihl zádumčivý záblesk. Hra světel, či stopa slz? „Ještě to odpoledne, než zesnula, tu byla. Pracovala ve farní zahradě.“

„Žila v klášteře dlouho?“ otázala jsem se.

Probošt Šimon mi věnoval zvláštní, zamyšlený pohled. „Víš, kdo sestra Hedvika byla, než vstoupila do kláštera?“

„Ne, otče. Měla bych?“

Odkašlal si a zeptal se opatrně: „Je ti známo, jaké ženy nejčastěji do řádu kajícnic svaté Marie Magdalény vstupují, že, paní Kornelie?“

Přikývla jsem. Bojí se, že mnou otřese neřestná minulost místních řeholnic? Ach otče, nekonečná je mužská bláhovost…

Kněz zaváhal. „Na minulosti sestry Hedviky ležel stín smilstva. Tak je tomu i u několika jiných sester v klášteře,“ pravil tiše, i když se zdálo, že proboštova hluchá matka ani spokojeně přežvykující hospodyně nám nevěnují pozornost. „Do kláštera přišla asi před deseti lety. Domnívám se ale, že se k tomu tehdy nerozhodla o své vůli. Byla přinucena.“ Srdce se mi sevřelo. „Ale zvykla si,“ dodal honem. „Věřím, že tu našla mír, který by ve svém původním postavení nikdy najít nemohla.“

„V jakém postavení, otče?“ Viděla jsem, že se mu nechce o Hedvičině hříšném životě před vstupem do řádu mluvit. Byla mu drahá, pomyslela jsem si. „Nemusíš mi odpovídat,“ ujistila jsem ho. „A odpovíš-li mi, nechám si tvá slova pro sebe.“

„Není to skutečné tajemství,“ zamumlal, „zde v klášteře to ví kdekdo. Sestra Hedvika byla milostnicí jednoho mocného muže.“

„Mocného muže?“ nechápala jsem.

„Ehm, toho nejmocnějšího. Našeho vznešeného krále Václava, toho jména druhého. To je vlastně všechno.“ Pokrčil rameny.

„Byla urozená?“ vydechla jsem.

„Měšťanského rodu. O svém životě před vstupem do kláštera ale hovořila málo.“

Šimonova matka cosi pošeptala hospodyni, ta vstala od stolu, došla pro džbánek vody oslazené medem a jala se nám nalévat do pohárků.

„Jaká byla?“ odvážila jsem se zeptat, neboť včera nehovořila o nic víc než sestra Veronika.

„Výjimečná,“ vydechl probošt Šimon. „Ale jinak, než bys čekala, paní. Je těžké to vyjádřit slovy.“

Náhle mi bylo laskavého Šimona tak líto, že jsem pocítila nutkání stisknout mu ruku, nebo ho dokonce útěšně obejmout. Pochopitelně jsem nic takového neučinila. „Soucítím s tvou ztrátou, otče,“ řekla jsem místo toho a cítila, že se hospodyně těžkopádně kolébá kolem mé židle.

Než stačil otec Šimon cokoliv odpovědět, ozvalo se tupé bouchnutí, jak hospodyně omylem kopla do mého košíku s šitím. Jeho obsah se rozletěl po podlaze. Proboštova matka nespokojeně zamlaskala nad tou neobratností. Hospodyně se v rozpacích omlouvala a pro věci se shýbla, ale zadržela jsem ji, přidřepla k převrženému košíku a sama začala své poklady skládat dovnitř. Jednu po druhé jsem brala ty krejčovské drobnosti do prstů, když tu jsem mezi rozkutálenými špulkami zahlédla cosi, co jsem neznala: složený kus pergamenu. Dopis? Pro mě? Byl v mém košíku, a já si ho nevšimla?

Posbírala jsem vše zpět do košíku a jen pergamen tam nevrátila.

Otevřela jsem ho a četla. Četla jsem a poléval mě studený pot.

„Děje se něco, paní?“ chtěl vědět farář, ale já jsem okamžitě pochopila, že mu v žádném případě nesmím dopis ukázat. Nikomu v klášteře!

Přitiskla jsem psaní k hrudi.

„Sama nevím, otče,“ zajíkla jsem se. Byla jsem zoufalá. Prudce jsem vstala, probošt rovněž.

„Omlouvám se,“ pokynula jsem směrem k proboštově matce. „Musím – musím už jít, nezlobte se prosím.“

Celý svět se se mnou točil. Spěchala jsem za mistrem Petrem.

„Měla jsem si toho všimnout dřív,“ špitla jsem provinile, zatímco mistr Petr, městský písař a veřejný notář, znovu a znovu pročítal ono podivné psaní.

„Nic si nevyčítej, má milá paní,“ chlácholil mě otcovsky a jeho jindy hrubý, skřípavý hlas zněl skoro konejšivě.

Odložil list a štědře mi dolil bílého vína. Lačně jsem se napila.

„Zopakuj mi prosím ještě jednou, paní Kornelie, jak se k tobě ten dopis dostal.“

Pohlédla jsem na psaní v mistrově kloubnaté, oteklé ruce. Bylo v mém košíku, ale jeho obsah nebyl určen mně. Znělo: Slovutnému mistru Petrovi. Mistře, prosím, pomoz mi. Jsem ve velkém nebezpečí. Potřebuji s tebou mluvit. Hedvika od Svatého Havla

„Sestra Hedvika mi musela dopis do košíku tajně vložit už včera dopoledne, když jsem učila řeholnice poprvé. Ale já si ho vůbec nevšimla, mistře. Našla jsem ho až dnes při obědě, když se mi košík vysypal. Sestra Hedvika se bála o svůj život. A právem! Vždyť dnes v noci zemřela! Ach, kdybych tak ten dopis včera nepřehlédla, třeba by ještě žila.“

Sklonila jsem zkroušeně hlavu a za zády zaslechla tiché vydechnutí druhého muže v místnosti – mistrova vzdělaného židovského pomocníka Jakuba. Nevěnovala jsem mu však ani jediný pohled. Není vhodné, aby si žena v mém postavení příliš všímala pohledných mladíků s očima jako uhel.

„Nemohla jsi vědět, že ti sestra Hedvika vložila do košíku tajný vzkaz,“ pravil mistr Petr jemně. „Měla se na tebe obrátit přímo.“

„Určitě se bála, mistře,“ opáčila jsem. „V klášteře nic neutajíš, všechny sestry se navzájem po očku sledují. Hrozilo-li jí nebezpečí, nejspíš se strachovala na sebe upozornit.“

„Ukázala jsi ten dopis ještě někomu?“

„Nikomu, mistře, šla jsem rovnou za tebou.“

„Ale proč se sestra Hedvika obrátila právě na mistra Petra?“ otázal se notářův pomocník nechápavě a já už nemohla dál předstírat, že tam není.

„Včera jsem o něm sestrám vyprávěla,“ opáčila jsem. „Nezlob se, mistře,“ obrátila jsem se opět k notáři. „Vyprávěla jsem o všem možném a zmínila se i o tvém podzimním vyšetřování v mé rodné vsi a řeholnice mi nadšeně naslouchaly. Vylíčila jsem tvůj důvtip a spravedlivé srdce. Proto asi sestru Hedviku napadlo, že bys jí mohl pomoci. Tajně napsala ten vzkaz a vstrčila mi ho ve chvíli nepozornosti do košíku.“

„Pověz nám o ní více, paní Kornelie,“ vyzval mě mistr Petr. „Jde o Hedviku Holubičku, že? O dívku, která byla kdysi milá králi Václavovi?“

Cudně jsem sklopila oči, jak se při řečech o královských metresách sluší. „Já jsem o tom dnes slyšela poprvé, mistře. Teprve farář od Svatého Havla mi po mnohém váhání vyložil, o koho šlo. Ty jsi ji znal?“

Zavrtěl hlavou. „Jen z doslechu. Biskup Tobiáš z Bechyně blahé paměti ani tehdejší královský zpovědník Albert neschvalovali rozmařilý život našeho mladého krále a Hedvika Holubička byla jednou z mnoha žen, které musely skončit v ústraní, aby se král méně soustředil na radovánky a více na své panovnické povinnosti. Předtím však prý měla po několik let nezastupitelné místo v jeho životě.“

„Musela být velmi krásná,“ podotkla jsem, ale než stačil mistr cokoliv odpovědět, vložil se do našeho hovoru Jakub.

„Jak s tím dopisem naložíme, mistře? Myslíš, že sestru Hedviku někdo připravil o život?“

„Decipit frons prima multos, první dojem často klame, Jakube,“ podotkl notář. „Hedvičina smrt může být přirozená, zvlášť když sama převorka zjevně nepojala žádné podezření. Hedvika se ale ke mně obrátila jako ke své naději, a proto je mou povinností zjistit, co se jí stalo.“

„Nemáme právo v klášteře po čemkoliv pátrat,“ připomněl mu Jakub. „Nejspíš nás tam ani nevpustí.“

„To máš pravdu,“ ušklíbl se mistr. „Ani mě tam nejspíš neuvítají s nadšením a není šance, že bys ty jako jinověrec za zdi konventu třeba jen nahlédl. Přesto se musím alespoň pokusit zjistit, čeho se sestra Hedvika bála. Půjdu za převorkou Žofií a přímo se jí na vše vyptám.“

„Mám tě do kláštera doprovodit, mistře?“ otázala jsem se a vyháněla z mysli obrazy povinností, které mě čekají doma – nedokončené zakázky, dřímající tovaryši, nepoklizená kuchyně a hladově kdákající drůbež.

Mistr Petr se hluboce zamyslel.

„Převorka Žofie asi neuvidí ráda, že se někdo zajímá o dění za klášterními zdmi,“ řekl. „Ty tam máš dosud přístup, neboť učíš sestry svému řemeslu. Dopis není nadepsán tvým jménem a převorka nemusí vědět, jak se ke mně dostal. Nechme to zatím tak. Chceš-li mi pomoci, navštiv zítra opět klášter, uč magdalenitky šít a zároveň se jich opatrně vyptej na vše, co by nám mohlo být užitečné. Zejména pak na to, co Hedvika dělala před svou smrtí, s kým se přátelila, koho se obávala, s kým mluvila a o čem.“

Přikývla jsem, ač jsem si nebyla jistá, jak přesně to udělám – dostat ze sester i jen pár slůvek bude docela tvrdý oříšek.

Jako by vycítil mé obavy, mistr Petr dodal: „Buď ve svých otázkách nenápadná. Nespěchej. Sama se rozhovoř a nech sestry, ať doplní tvá slova. Někteří lidé nejvíce povědí, když jen naznačíš myšlenku a pak mlčíš a necháš je, ať sami vyplní prostor svým tlacháním.“

Nejistě jsem se usmála. „Udělám, co bude v mých silách.“

„Domnívám se, že bude třeba, abychom si pohovořili ještě po mém dnešním setkání s převorkou.“ Koutkem oka jsem viděla, jak Jakub přešlápl z nohy na nohu a zavrtěl hlavou. „Mohu tě pak kvečeru navštívit v tvém domě, paní?“ otázal se notář.

„V mém domě jsi vždy vítán, mistře.“

Jakub klopil černé oči, aby ho neprozradily nesouhlasným leskem, avšak jeho vzpurně sevřené rty svědčily o tom, že mu notářův plán není po chuti.

„Ty bys chtěl k mému záměru něco dodat, že?“ obrátil se mistr Petr k Jakubovi.

„Co když je převorka do Hedvičiny smrti zapletená?“ vyhrkl. „Pokud za ní půjdeš s tím listem, hned jí odkryješ, co už víme. Bylo by mnohem lepší zjistit co nejvíc, dokud vůbec netuší, že se o Hedvičinu smrt zajímáme.“

„Jakube,“ napomenul ho jeho pán káravě, „ctihodnou paní, jako je převorka Žofie, nemůžeme jen tak obejít. Zvláště když zatím nic nenasvědčuje tomu, že sestra Hedvika zesnula násilnou smrtí. Vždyť nikdo z těch, koho dnes paní Kornelie v klášteře potkala, nemluvil o jejím skonu jako o podezřelém. Ne, musíme zatím s převorkou jednat otevřeně.“

Mladík si zlostně odfrkl. Dobře vím, jak je pyšný a jak si cení svého názoru. „Byla to vražda, mistře, cítím to v kostech. A ty takto vrahům umožníš zamést stopy.“

„Usuzuješ příliš mnoho z mála, Jakube,“ vyčetl mu mistr Petr. „Nemůžeme převorku obcházet.“

„Nepředáš raději Hedvičin vzkaz královskému rychtáři, mistře Petře?“ otázala jsem se.

„Ne, paní, za klášterní zdi jeho pravomoc nesahá, dokud nebude církví požádán o pomoc. Nejprve musím přesvědčit převorku, že by Hedvičina smrt měla být vyšetřena.“

„Tak to hodně štěstí,“ utrousil Jakub pichlavě.

Jsme bezmocní, došlo mi.

Kapitola II

Druhé úterý po letnicích, léta Páně 1301

Postával jsem v hovorně kláštera magdalenitek u Svatého Havla, kam jsem se vydal poté, co mi půvabná paní Kornelie předala tajnosnubný list sestry Hedviky. Šikmé odpolední slunko pronikalo jihozápadními okny obrácenými k rynku a nikdo nepřicházel. Můj dech byl mělký a sípavý, jak se na mně podepsala nedávná zranění, a nohy mě z dlouhého stání bolely. Uvažoval jsem, zda je to náhoda, nebo mě převorka nechává čekat záměrně. Přemítal jsem o Hedvice Holubičce.

Z toho, co přede mnou kdysi zmínil pražský biskup Tobiáš z Bechyně, jsem si pamatoval, že ji prvně představili Jeho Milosti, když bylo králi pouhých patnáct let. Záhy si prý získala jeho přízeň a po tři roky byla královou milenkou. V tu dobu vše kolem mladého Václava ovládal jeho otčím Záviš. Toho si vybavuji tak živě, jako bych ho viděl včera. Podmanivý, ctižádostivý, sebevědomý. Mladému králi učaroval světáckým šarmem i pověstí nepřekonatelného rytíře. Totéž kouzlo ostatně zaúčinkovalo i na líbeznou královnu vdovu, Václavovu matku Kunhutu. Zatímco královna vdova byla zmítána obavami, Záviš se nebál ničeho a nikoho; zatímco krále často tížily pochyby, Záviš jako by vždy věděl, co je třeba učinit.

Avšak i pro něj platilo multos timere debet, quem multi timent, mnohých se musí obávat ten, koho se mnozí bojí. S každým rokem Vítkovcovy vlády narůstal počet jeho nepřátel, s každou další troufalostí byl blíž a blíž krvavému konci.

Závišova éra vskutku skončila léta Páně 1290 v pokoření a krvi. Vítkovcovi příbuzní, jimiž obsadil královské úřady, byli odstaveni od moci. A v téže době nahradila Hedviku Holubičku paní Agnes. Královo srdce nemusí být stálé, takže mě neudivuje, že jednu ženu nahradila jiná, avšak proč musela Hedvika odejít do kláštera, když o takový osud nestála? Tato drobnost mě dráždí. Je vůbec možné po tolika letech najít odpověď? Biskup Tobiáš z Bechyně je po smrti a v Pánu zesnula i nebohá Hedvika… Ano, jedenáct let je dlouhá doba, nesmím se však nechat zmást, dozvuky onoho převratu stále rozechvívají naši zem. Ostatně poslední z uprchlých Závišových příbuzných, Henzlína a Budivoje, dal prý král popravit až loni na podzim, když je náhodou nalezl v nějakém polském loupežnickém hrádku, který úspěšně dobyl.

Konečně se otevřely dveře a důstojným krokem vstoupila vysoká, asi pětatřicetiletá žena v bílém rouchu. Nesla se se vznešenou vážností urozených dam. Oproti hábitu stařičké fortnýřky, která mě do konventu uvedla, byl převorčin šat ušit z jemnější látky, růženec u pasu zdobily polodrahokamy a závoje měla kolem tváře zřasené do mnoha ozdobných záhybů. Stanula několik kroků ode mne a zaujala ušlechtilý postoj hodný světice, svrchní vrstvu roucha přehozenou přes levé předloktí tak, aby se tkanina velkolepě vlnila až k zemi.

Velmi štíhlá převorka má jemné rysy, růžové rty a alabastrovou pleť posetou rusými pihami. Její čeština je bezchybná, jen s lehkou stopou měkkého přízvuku. Řád kajícnic svaté Maří Magdalény byl založen před několika desetiletími v dolnosaském Hildesheimu. Možná paní Žofie přibyla do Prahy právě z těchto míst.

„Mistr Petr, městský písař a veřejný notář pražský,“ zaševelila se zdvořilým úsměvem. „Největší znalec práva ve Větším Městě pražském, dal se jednou slyšet biskup Řehoř, když o tobě hovořil.“ Neunikl mi její náznak, že se přátelí s biskupem.„Co tě k nám přivádí, pane?“

„Doslechl jsem se, ctěná paní, že jedna z místních jeptišek odešla na pravdu Boží,“ pravil jsem. „Přišel jsem ti vyjádřit soustrast a pomodlit se u jejího těla.“

Překvapeně svraštila obočí, její tvář však zůstávala vstřícná. „Ano, sestra Hedvika už bohužel není mezi námi. Oplakáváme ji s velkým zármutkem. Ty jsi ji znal, mistře?“

„Ano,“ dopustil jsem se malé lži. „Před lety, než vstoupila do řádu, jsem pro ni vyhotovoval nějaké darovací listiny pro zbožné účely. Vynikala skutečně milou, štědrou povahou.“

„Zde jsi ji ale nikdy nenavštívil,“ podotkla, světle modré oči zkoumavě přimhouřené.

„Nechtěl jsem rušit její klid a připomínat jí život, který se rozhodla opustit. Mohu vědět, jak zemřela, paní?“

„Sestra Uta, která má u nás na starosti péči o nemocné, se domnívá, že sestra Hedvika zemřela na zástavu srdce.“

„Přitom to byla docela mladá žena,“ prohodil jsem.

„Ano, mistře, nevíme dne ani hodiny, kdy nás Pán povolá k sobě,“ pronesla převorka tklivě.

„Smím jí vzdát poslední hold, ctihodná paní?“

„Ovšem,“ přikývla. „Drahá sestra Hedvika si zaslouží veškeré modlitby, které mohou ulehčit její duši pobyt v očistci. Následuj mne, mistře Petře.“

Vydali jsme se společně do rozlehlého kostela svatého Havla, který s klášterem sousedí ze severní strany. Kostel slouží jak bohaté svatohavelské farnosti, v níž sídlí nejzámožnější pražští měšťané, tak chudičkému konventu magdalenitek, z něhož mají řeholnice vybudovaný přímý vstup na emporu**** z prostor, kam běžně nesmí nikdo cizí vkročit. Převorka mě laskavě doprovodila cestou přes rynek.

Naše kroky se na kamenné podlaze svatostánku nesly se zvláštní ozvěnou. Míjeli jsme pusté sloupořadí hlavní lodi až k místům, kde v jihovýchodním rameni příčné lodi leželo Hedvičino tělo na márách, ozdobených květy. Převorka se pokřižovala a zůstala poklidně stát na prahu kaple. Její tvář byla jako vznešený mramor, neproniknutelná a vážná.

V kapli jsme nebyli s Hedvičinými pozůstatky sami – u jednoho z nevelkých oltářů, zkrášlených zbožnými výjevy v barvách a zlatě, klečela mladá novicka a vroucně se modlila.

Spočinul jsem pohledem na zesnulé. Sestra Hedvika dosud nebyla zašitá v těsném rubáši, jak bývá zvykem, ale ležela tam vystavena ve své důstojnosti: upravená, oči zavřené, v čistém řeholním rouše, s hlavou zakrytou závojem. Sestry k ní postavily dva bílé džbánky s natrhanými tužebníky – bílými a roztřepenými jako nazlátlé andělské peří.

Pomalým krokem jsem obcházel máry. Hedvičinu štíhlou drobnou postavu halil bělostný, hustě tkaný hábit. Musím přiznat, že mi její tvář nepřipadala nijak výjimečně půvabná: protáhlá, s výraznou bradou, klenutým tmavým obočím, rovným elegantním nosem a širokými ústy. Jak moc je asi jiná ve smrti než za života? Možná byla pohlednější, když živá krev dodávala její pleti jasnou barvu. Možná měla krásné oči. Nebo krále okouzlila jinak. Její ruce, zkřížené na prsou, se mi od pohledu zdály docela velké a nečekaně hrubé, s několika škrábanci na hřbetech. Měla je pevně sevřené v pěst jako v křeči. Pozoruhodné.

Namáhavě jsem se došoural k modlící se novicce a ztěžka vedle ní poklekl. Tiše jsem odříkal modlitbu, než jsem na dívku klečící po své levici pokradmu pohlédl. Byla zcela ponořená ve svém rozjímání, půvabná jako nějaká nebeská bytost. Její pleť svítila bezchybnou mléčnou bělostí, vystouplé lícní kosti a výrazné černé obočí jí dodávaly ušlechtilé vážnosti. Oči měla zavřené, tvář soustředěnou.

Vstal jsem a zamířil zpět k převorce Žofii.

„Musím ti ještě něco sdělit, velectěná paní. Do mých rukou se dostal jistý list.“ Vyňal jsem složený kousek pergamenu z tobolky zavěšené u boku a podal jí ho. „Myslím, že bys ho měla vidět.“

Převzala dopis a rozložila ho. Urozené dámy se zpravidla naučí již v dětství skrývat své pravé city a myšlenky, aby neposkvrnily svůj rod nepřístojností, a převorka Žofie v tomto ohledu zjevně vyniká nad jiné. Její výraz byl nepřístupný. Přečetla těch pár řádků roztřeseného písma a psaní mi vrátila.

„Nerozumím tomu, mistře,“ pronesla zvučně. „Jak se k tobě tento dopis dostal a kdy ti ho sestra Hedvika poslala?“

„Dostal se ke mně až příliš pozdě, paní,“ povzdechl jsem si. „V době, kdy už sestra Hedvika nebyla naživu.“

„Kdo ti ho tedy předal?“ otázala se udiveně.

„Poslala mi ho po člověku, jemuž důvěřovala.“

„Po kom?“ Stále ten jemný, mírný hlas, avšak kdesi pod ním cítím její nedůvěru a zmatek.

„To není důležité, ctěná převorko, ani toho člověka neznáš.“ Nehodlal jsem uvést paní Kornelii v podezření, aby ji zítra do kláštera vůbec vpustily.

„Proč ho ale poslala zrovna tobě, mistře?“

„To se mohu jen domýšlet. Možná si vzpomněla, že jsem jí byl kdysi k službám. Napadá tě, co mohla sestra Hedvika myslet oním nebezpečím, kterého se bála?“

„Ach mistře,“ její tvář nabyla náhle starostlivého výrazu, „až nyní si uvědomuji, jak vážná asi Hedvičina situace byla. Občas bývala rozrušená, mívala představy, obavy.“ Převorka ztišila hlas. „Čas od času si vzala do hlavy, že jí něco hrozí, a ty obavy ji sžíraly a pronásledovaly. Byla neklidná a vyplašená, ale bohužel jsem jejímu stavu nepřikládala velkou váhu.“ Povzdechla si. „Sestra Hedvika měla slabé srdce, to věděl každý. Zřejmě její rozrušení bylo toho dne silnější, než její srdce mohlo unést. Je to neštěstí, mistře, ale ani tak není na její smrti nic nevysvětlitelného. Nevěřím, že jí skutečně hrozilo nějaké nebezpečí.“

„Tobě se svěřila se svými obavami, paní?“

Její zaváhání trvalo jen okamžik, přesto jsem z něj nabyl dojmu, že zvažuje, co mi má prozradit a co má přede mnou raději utajit.

„Tentokrát ne, mistře. Dříve se mi však občas svěřila, že cítí úzkost a zdají se jí děsivé sny. Obávám se, že její mysl byla některé dny zakalená. A v takovém stavu ti nejspíš napsala ten vzkaz.“

Možná má převorka pravdu. Možná Hedvika Holubička skutečně byla ženou křehké, příliš vnímavé duše, možná ji pronásledovaly přízraky a představy vyšinuté mysli. Byly však její obavy tak silné, aby způsobily smrt ženy v plné síle?

„Snad by mi dokázaly některé otázky zodpovědět ostatní sestry,“ podotkl jsem a novicka klečící v kapli k nám poprvé za celou dobu našeho rozhovoru pozvedla oči. Byly velké, hluboké a tmavé jako acháty. Naše pohledy se na dobu jediného úderu srdce střetly, pak se dívka opět ponořila do modliteb. Nebo to alespoň předstírala. „Mohl bych si s řeholnicemi promluvit?“

„To nemohu dovolit, mistře,“ vydechla převorka omluvně, ale pevně. „Nikdo by neměl rušit jejich klid. Navíc není vhodné, aby hovořily s muži.“

„Hovořily by jen se mnou, s vetchým, neškodným starcem. A navíc v tvé přítomnosti, samozřejmě…“

„Nevidím k tomu žádný důvod, mistře Petře,“ odporovala převorka. „Hedvičina smrt je nešťastná, ale přirozená událost. Dopřej její duši klid, dopřej klid jejím sestrám, nenarušuj pokoj tohoto svatého domu.“ Její tón byl mírný, její slova pokorná, ale pod proudem řeči jsem slyšel pevnost skály. Nevěří, že se tu stalo cokoliv podezřelého, a nepřipustí žádné vměšování do věcí kláštera.

„Myslím, že jsi sestře Hedvice již vzdal hold víc než dostatečně,“ pravila jasným hlasem, „a nyní bys měl jít.“ Pokynula mi, ale já jsem se ani nehnul.

„Sestra Hedvika mě před svou smrtí o něco požádala,“ zdůraznil jsem. „K pochopení smyslu jejího vzkazu by mi mohlo pomoci, kdybych si směl alespoň prohlédnout její osobní věci.“

„V žádném případě, mistře. Sestry ani nemají žádné osobní věci,“ utnula mě a bez zbytečných zdvořilostí spěšně vykročila k východu. Rozmrzele jsem ji následoval.

Ocitl jsem se na podlouhlém dlážděném rynku. Na schodech před kostelem seděl můj vlasatý a vousatý sluha Vítek. Čekal na mne a okamžitě vyskočil, když mě uviděl. V očích měl tázavý pohled.

„Moc jsem nepochodil,“ zabručel jsem. „Ale nevzdávám se, Vítku.“

Buď rád, že aspoň chvíli sedíš, Vítku, říkal jsem si, když jsem čekal na svýho pána před kostelem a koukal na ten šrumec kolem. Trhovci a hospodyně, ženský a děcka, žebráci a tulačky, hemžilo se to tam lidským pokolením od těch, co choděj v sametu, až po hadráře. Nejblíž ke mně si hráli kluci. Pěkně oblečený, dobře živený, házeli kamínky do čepice odložený na zemi. Najednou si všimli dalšího uličníka – zjevil se tam jako rarach z báchorek, tmavovlasej, zamračenej, špinavej. Menší a hubenější než ostatní. Stál a zíral, zatínal pěsti a krabatil pusu.

„Ty kuno!“ vykřikl jeden z upravenejch kluků na toho menšího a hned se všichni se smíchem přidali: „Kuno! Kuno! Táhni, kuno!“

Děti dovedou bejt zlý. Ale ten tmavovlasej kluk opravdu krapet připomínal kunu: snědý tváře, špičatej nosík, malý hnědý očka. Nic neřekl, nehnul se z místa, ale po tvářích se mu začaly koulet slzy jako hrachy.

„Vypadni, kuno,“ řvali kluci a shýbali se pro kameny.

„Nechte ho, vy darebáci!“ houkl jsem na ně.

Rázem zmlkli a pustili kameny z rukou. Drobnej střapatej klučík se rozběhl pryč. Jako malý zvířátko. Kluci se klidili chvíli po něm.

A já jsem dál vyhlížel starouška notáře a koukal, jak slunko mizí za domy. Z kláštera vyšly dvě mnišky a jedna služka. Rozložily si před kostelem dlouhej pult a začaly nabízet těm nejubožejším zadarmo polívku. Chudina, žebráci, mrzáci a děti se kolem nich tísnili, přetlačovali se, nadávali si a zdálo se, že není daleko k rvačce. Někdo měl vlastní misku, jiným mnišky půjčily nějaký dřevěný. Trhovci už sklízeli zboží a na vše dohlíželi dva z rychtářovejch biřiců. Inu, tržiště a ještě nuzáci škorpící se o trochu řídký polívky, to máte nějakou darebnost na spadnutí.

Když se staroušek konečně objevil, vypadal nazlobeně, to já na něm hnedka poznám. Už Jakub říkal, že z převorky lautr nic nedostane. A měl pravdu. Mýmu pánovi se tak nějak pletly nohy, takže mi bylo jasný, že ho už zas bolej oteklý klouby a měl by si odpočinout. On ale že ne, že ještě musí za krásnou paní Kornelií, a tak jsem mu nabídl rámě a šlo se.

Ke Kornelii Rukavičkářce jsme se doploužili jak raněný po bitvě, ale aspoň se nám tam dostalo vřelýho uvítání a všemožných pochoutek z těsta, masa i mlíka.

„Lhala,“ řekla paní Kornelie, jakmile jí můj pán vyložil, co všecko mu povídala převorka. „Neříká pravdu, když tvrdí, že sestry nemají žádné osobní věci. Každá z nich něco má. Drobný šperk, krabičku s šitím, tašvici k zavěšení k pasu, růženec, nějaký kousek oděvu… Každá z nich něco má.“

„Souhlasím, paní,“ nato mistr Petr, „ale převorka zjevně nevidí důvod, proč by měla být Hedvičina smrt vyšetřena.“

„Mohla bych zkusit některou ze sester tajně přesvědčit, aby mi přinesla vše, co najde u Hedvičina lůžka v dormitáři,“ nadhodila vdova Kornelie.

Můj pán se zamyslel.

„Zkus to, paní, ale opatrně. Nechceme, aby se dveře kláštera tak jako přede mnou zavřely i před tebou. Až se zítra budeš sester vyptávat, vše si dobře zapamatuj. Nejlepší by bylo, kdybys mi pak řečené dokázala odvyprávět slovo od slova i s tím, jaké pocity se odrážely v tvářích těch tří žen, které učíš.“

„Nevím, kolik si toho zapamatuju. Nejsem zběhlá ve vyslýchání jako ty.“

„Věřím, že jen podceňuješ své síly,“ uklidňoval ji můj pán. „Navíc si třeba všimneš něčeho, co by mně zůstalo skryto. Vždyť už ty ženy přece jen trochu znáš.“

Povzdechla si. „Znám je pramálo. Dva dny jsem je učila šít. Mnoho mi o sobě zatím neprozradily. Sestra Veronika nemluví vůbec, sestra Uta jen výjimečně. Alespoň že sestra Johanna je z jiného těsta.“

„Netrap se, paní,“ zachraptěl můj pán.

Usmála se. Nevesele.

Kapitola III

Druhé úterý po letnicích, léta Páně 1301

Již se šeřilo, když jsme se konečně se sluhou Vítkem dotrmáceli domů. Necítil jsem se zdráv. Má nedávná zranění nejsou dosud zcela zhojená a nemoc, jež sužuje mé klouby na rukou i nohou, se ozývá urputně a nemilosrdně.

Sotva Vítek otevřel těžké vchodové dveře mého domu, vynořil se vedle nás Jakub jako nějaký přízrak.

„Prozradila ti převorka Žofie něco, mistře?“ tázal se dychtivě.

„Ne, a nejspíš udělá vše, abychom se do toho už nepletli,“ prohlásil jsem a chystal se vkročit z průjezdu do mázhausu. Jakub mě však jemně chytil za paži.

„Měl bys vědět, že tam na tebe čeká jakási žena.“ Když viděl můj překvapený výraz, dodal: „Neznám ji. Tvrdila, že s ní určitě budeš chtít mluvit, ale odmítla mi sdělit své jméno.“

„Pojďme se na ni tedy podívat,“ zavelel jsem, ač mě představa večerního hosta spíš rozlaďovala než těšila.

V mázhausu se již dlouhé stíny seběhly tak těsně, že ho skoro pohltila tma. „Zapal kahany, Jakube, a požádej Vítka o pohoštění pro naši návštěvnici.“

„A večeři pro tebe, mistře?“

„Už jsem večeřel u paní Kornelie,“ mávl jsem rukou.

Žena stála zády k oknu a černý plášť s širokou kapucí ji halil úplně celou. Proti chabému přísvitu okna, který ji obklopoval jako hedvábný závoj, jsem jí neviděl do tváře, ale zdálo se mi, že rozpoznávám lesk jejích očí.

„Buď zdráv, mistře,“ vydechla rozpačitě. „A odpusť mi mou troufalost. Vpustili mě dovnitř, ať na tebe počkám.“

„Neomlouvej se, paní,“ zabručel jsem a ztěžka dosedl na lavici u dveří. Na okamžik jsem zavřel oči, abych se snáze popral s bolestí těla a mohl se lépe soustředit na hovor se stínem v černém plášti.

Slyšel jsem, jak se přiblížila až ke mně, a otevřel oči. Nyní jsem ji už viděl lépe, mihotavé světlo kahanů však záhadnost její tváře neodstranilo zcela. „Ty jsi jedna z kajícnic svaté Maří Magdalény, že?“ nadnesl jsem.

Přikývla. Teď jsem již nepochyboval, kdo to je. Novicka z kostela svatého Havla.

Jakub postával nenápadně poblíž, ostražitý, ochranitelský. Zdálo se mi, že dívce nedůvěřuje, přestože působila křehce. Novicka nás vyplašeně pozorovala. Tušil jsem proč. Jakub zpravidla budí v lidech podezřívavost, alespoň v těch, kteří ho spatří v židovském klobouku nebo vědí o jeho nekřesťanském původu. Ostatně i já jsem ho přijal do svých služeb z čirého zoufalství, když už bylo jasné, že mi bolestivá choroba nedovolí pracovat tolik, jak by bylo třeba, a mezi křesťanskými mladíky jsem mu vzděláním a inteligencí nenašel rovného.

„Mé jméno je Eliška, mistře. Připravuju se na vstup do svatohavelského kláštera…“ Slova, ač jistě předem připravená, jí z hrdla vycházela s ostychem a přerývaně. Má krásný hlas, pomyslel jsem si.

„Posaď se, panno Eliško,“ vybídl jsem ji, ale odmítla.

„Nezdržím tě dlouho,“ kuňkla. „Povšimla jsem si, že se zajímáš o smrt sestry Hedviky.“

„To nemůžu popřít,“ ušklíbl jsem se.

„Já… Já jsem ji měla velmi ráda, mistře, byla jako má starší sestra. Chtěla jsem… Všimla jsem si, že matka představená příliš nevítá tvůj zájem o Hedvičinu smrt, ale chci říct, že ti ráda pomohu, povíš-li mi jak. Tedy, pokusím se pomoci, když mi povíš jak.“

Pozorně jsem si ji prohlížel.

„Převorka ví, že jsi zde, dítě?“

Zavrtěla hlavou. „Mám nyní sloužit u nemocných v hospici, ale tajně jsem se odtamtud vytratila. Hospic je jediné místo v klášteře, z něhož lze docela snadno uniknout ven. Nezmiňuj se prosím převorce o tom, že jsem tě navštívila, mistře! Vyhledala jsem tě jen kvůli sestře Hedvice.“ Na okamžik ulpěla vyplašeným zrakem na Jakubovi, jako by se bála zrady z jeho strany, a pak zas sklopila pohled k zemi.

„Jak myslíš, že sestra Hedvika zemřela, Eliško?“ otázal jsem se.

„Stěžovala si na bolest na hrudi a ráno byla mrtvá,“ odvětila novicka, „to je všechno, co vím.“

„Tobě si stěžovala?“

„Ano, mně. A také sestře Utě, které občas pomáhám. Bylo jí doporučeno odpočívat.“

„Jakým pracím se sestra Hedvika obvykle věnovala?“

„Nejčastěji pracovala v zahradě.“ Ano, její mozolnaté a trochu poškrábané ruce.

„Nepracovala tedy ve skriptoriu*****?“

„Ne, mistře, náš malý konvent nemá skriptorium ani knihovnu. Jen málokterá ze sester umí vůbec psát, natož psát tak zručně, aby mohla opisovat knihy.“

„Ty ale umíš číst a psát, že, panno Eliško?“

„Ano, mistře.“

„Uměla to i sestra Hedvika?“

V tu chvíli se otevřely dveře a vešel Vítek s pohárkem a bílým chlebem. S námahou jsem přešel ke stolu. Vítek už mezitím nalil vzpírající se dívce trochu vína. Neuškodí, když ji zlatý mok maličko rozmluví.

„Ano, uměla,“ píplo děvče, když Vítek opět odešel. „Občas pomáhala sestře šafářce.“

Váhal jsem, nakolik mohu té novicce důvěřovat. Komu náleží její loajalita? Mohla by mi objasnit záhadu Hedvičina dopisu? Vytáhl jsem dopis z tašvice a podal ho dívce. Uchopila ho dlouhými prsty a četla. Lehce rozevřený černý plášť mi dal zahlédnout jemný bělostný hábit s bílým škapulířem a růžencem z korálků tyrkysu u pasu.

„Je to její písmo?“ chtěl jsem vědět.

„Nejsem si jistá, mistře, ale je to podepsáno…“

„To nic neznamená,“ odbyl jsem ji hruběji, než jsem zamýšlel. „V dopise píše o nějakém nebezpečí. Víš, co to může být?“

Upřela na mě velké tmavé oči, obklopené hustými vějířky brv. Byla v nich bázeň.

„No tak,“ snažil jsem se ji ukonejšit. „Mluv, proto jsi sem přece přišla.“

„Minulý týden klášter navštívila jedna žena,“ odhodlala se Eliška konečně k odpovědi. „Myslím, že právě jí se mohla sestra Hedvika obávat. Ta žena nemá dobrou pověst.“

„O koho jde?“

Nervózně žmoulala lem pláště. „O paní Agnes, jejíž dům tak ráda navštěvuje Jeho Milost. Dobrá sestra Johanna ji poznala a upozornila nás na ni.“

Inu, i jeptišky se zajímají o klevety, pomyslel jsem si. „Soudíš, že paní Agnes na sestru Hedviku žárlila?“

„Nevím, ale věřím, že se setkaly a že z ní měla sestra Hedvika strach.“

„A král?“ zajímalo Jakuba. „Ten sestru Hedviku ve zdech kláštera nikdy nenavštívil?“

„Nevím o tom, pane.“

„Jaký vztah k ní měla matka představená? Byla sestra Hedvika v její přízni?“

„Převorka Žofie je spravedlivá žena. Ty dvě se měly vzájemně v úctě.“

„Úcta není totéž co přízeň…“

„Nejsem si jistá, mistře. Ctihodná převorka vyžaduje naprostou poslušnost. A povídá se, že v prvních letech svého pobytu v klášteře byla sestra Hedvika poněkud… vzpurná.“

„Co to znamená?“ chtěl vědět všetečný Jakub.

„Prý chtěla z kláštera pryč. Pak se však se svým osudem smířila. Tak mi to vyprávěla dobrá sestra Johanna.“

„Dobrá sestra Johanna má oči všude, že?“ utrousil jsem uštěpačně.

Eliška se stydlivě pousmála. „Nic jí neunikne.“

„Ke kterým sestrám měla sestra Hedvika blízko? Která z nich by mohla o její smrti vědět něco víc?“ otázal jsem se, ale zvony v tu chvíli začaly odbíjet osmou hodinu večerní a dívka sebou trhla.

„Budu muset jít!“ vyhrkla.

Vstal jsem. „Pověz mi, sestro, u koho mám hledat odpovědi?“

„Sestra Hedvika byla samotářka, mistře. Nejvíc o ní snad ví otec Šimon, starala se o farní zahradu. Většinou pracovala sama a v tichu. Často po boku sestry Uty a sestry Veroniky v hospici. Slyšel jsi o naší sestře Veronice, že, mistře?“ Poslední otázku vyslovila takovým tónem, jako by hovořila pomalu o samotné Matce Boží.

„Ta mi toho ale mnoho nepoví, nemám pravdu?“ opáčil jsem.

„To ne,“ přikývla novicka rozpačitě a obrátila se k odchodu, má jízlivost jí byla zjevně proti mysli. Snad každý ve Větším Městě pražském už slyšel o mladičké sestře Veronice, kajícnici, která svému tělo odepírá vše příjemné tohoto světa, nejen dobré jídlo, spánek a pohodlí, ale i slova. Složila slib naprostého mlčení. Mnozí jsou přesvědčeni o jejím daru činit zázraky.

Sestra Eliška se ještě zastavila mezi dveřmi. „Co myslíš, že se sestře Hedvice stalo, mistře?“ ptala se s naléhavostí v hlase.

Smutně jsem pokrčil rameny.

„Třeba má její dopis nějaké nevinné vysvětlení,“ pronesla.

„Třeba,“ zahučel jsem, ale sám jsem tomu nevěřil ani za mák.

„Budeš-li cokoliv potřebovat, neváhej mě vyhledat, mistře,“ dodala.

Mám jí říct, aby zítra pomohla paní Kornelii? Ne, nemůžu vědět, komu by co vyštěbetala, Eliščina věrnost a poslušnost by měly vždy na prvním místě patřit klášteru. Třeba by šla rovnou za sestrou Johannou. Nebo za převorkou. Je příliš mladá a nelze se na ni jen tak spolehnout, mohu však ozkoušet, zda svá slova myslí vážně.

„Velmi by mi pomohlo, kdybych si mohl prohlédnout Hedvičiny věci a promluvit s ostatními sestrami,“ prohodil jsem.

„To převorka stěží dovolí,“ vydechlo děvče, rozloučilo se a chvátalo pryč.

Eliščina zmínka o tom, že příbytek magdalenitek nedávno navštívila paní Agnes, posílila mé odhodlání zjistit o Hedvičině smrti více. Ale jak? Jak jen si zjednám do kláštera přístup, když mi převorka Žofie nechce vyjít vstříc? Na koho se obrátím?

Ovšem, královský rychtář Jindřich mi dluží nejednu laskavost a ví, že bych nikde neslídil jen tak zbůhdarma. Zítra mu záhadu Hedvičina dopisu a jejího náhlého skonu předložím a požádám ho, aby uplatnil svůj vliv a vymohl mi příležitost v klášteře vyšetřovat.

Teď jsem však potřeboval hlavně odpočinek. Jakub se odporoučel a Vítek mi pomohl do mé ložnice v patře. Mlčky mi zouval boty. S úlevou jsem vložil oteklé nohy do lavoru s horkou vodou, solí a bylinami. Únava mě zmáhala, ale mé myšlenky se stále vracely k tajuplné sestře Hedvice. Co kdysi zlomilo její vzdor, že se rozhodla v klášteře zůstat? Jakého nebezpečí se obávala? Jak zemřela? Proč? Měl bych své otázky probrat s Jakubem. Odebral se k spánku tak kvapně, že jsem ani nestihl zjistit jeho názor na mladičkou pannu Elišku.

„Vítku,“ zachrčel jsem s očima zavřenýma, když mi sluha osušil nohy.

„Ano, pane?“

„Zavolej mi ještě Jakuba, potřebuji s ním mluvit.“

Slyšel jsem, jak vrzly dveře, a pak zas kroky a vrznutí, ale když jsem otevřel oči, stál přede mnou zase jen můj mlčenlivý sluha.

„Jakub tu není,“ prohlásil.

„Jak to, není? Kde je? Zas se toulá po hospodách?!“

„Je ještě mladej, pane. Těžko se mu divit, že potřebuje trochu veselý společnosti.“

„Veselá společnost! Však jsem viděl ty otrhance a lumpy, s nimiž se paktuje.“

Vztek ve mně vřel s vehemencí nehodnou mých šedin. Cítil jsem hořkost. Půl dne se trmácím kvůli Hedvice Holubičce, půl dne se trápím nad tím, co se jí stalo, a jemu jsou mé starosti cizí.

„Jdeš ještě ven, paní?“ podivila se má hospodyně.

„Jen na dvorek. Klidně běž spát, Anko, všechna práce v domě je hotová. Dobrou noc.“ Usně na sokolnické rukavice nastříhány, dílna poklizená, těsto na chléb zaděláno, kuchyň čistá, drůbež zavřená a má dcerka Štěpánka už se pomodlila a ulehla do postele. Byl to dlouhý den.

Anka přikývla, popřála mi dobrou noc a odkolébala se do své komůrky. Slyšela jsem, jak si tovaryši rozkládají v dílně své matrace a houně.

Dům utichl. Stála jsem na zápraží dveří do dvora, oči zavřené, tvář vystavenou dotekům večerního vzduchu. Okamžik zahálky po celodenním shonu, okamžik zamyšlení. Přitáhla jsem si vlněnou loktuši blíž k tělu. Pocítila jsem neodolatelnou touhu vydat se do ulic. Touhu uniknout z domu, ale nemuset nikoho potkat. Znám i taková zákoutí, stranou, opuštěná. A po setmění málo bezpečná, připomněla jsem si střízlivě. Neblázni, Kornelie.

Nad střechy domů se vyhoupl měsíc. Šero, vlahý vítr a neklidná mysl. Vábení… Nepůjdu daleko, jen se projdu ulicí a utřídím si myšlenky, ujišťovala jsem samu sebe.

Vykročila jsem zadní brankou ven ze dvora. Nikde nikdo, a přece se mi pojednou hrdlo sevřelo jako ve zlé předtuše.

Zastavila jsem se.

„Buď tiše,“ pronesl hluboký hlas za mými zády.

Naskočila mi husí kůže.

Pohlédla jsem za sebe. Muž, stín bez tváře. Vykročil ke mně, vztáhl paži, chytil mě za opasek a přitáhl si mě k sobě. „Půjdeš se mnou,“ řekl. A já ho bez odporu následovala.

Mířili jsme zadními uličkami směrem k hradbám. Na jednom pustém místě se zastavil. Zavřela jsem oči. Sebejistým pohybem silných paží mě přitiskl k sobě, nenasytně, panovačně.

„Jakube,“ vzdychla jsem a můj hlas zněl zcela jinak, než když za bílého dne předstírám, že ho ani nevidím, že se mé srdce nechvěje pod jeho kradmými pohledy a šibalskými úsměvy. Objala jsem ho, pevně, nedočkavě. Políbila jsem ho, jako líbám jen jeho a nikoho před ním. Pomalu mě tlačil k hrubému kmeni mohutného stromu, až jsme oba zmizeli v přítmí, nerozpoznatelní od stínů.

„Jak jsi věděl, kde mě hledat?“ ptala jsem se.

„Viděl jsem tě vycházet ze dvora,“ přiznal. „Chtěl jsem ti zrovna dát znamení, ať mě pustíš dovnitř, když ses objevila v zadní ulici za svým domem.“

„Neměl jsi za mnou chodit. Je to nebezpečné,“ snažila jsem se ho slovy přivést k rozumu, přestože celé mé tělo se mu naopak chtělo na místě podvolit.

„Toužím po tobě, Koro,“ zašeptal. „Když jsi k nám dnes po poledni přišla, byla jsi tak otřesená.“ Z doteku jeho dlaně na šíji mě slastně mrazilo u páteře. „Vší mocí jsem se v tu chvíli musel ovládnout, abych tě neobejmul.“

„To by ti mistr neodpustil,“ zasmála jsem se tiše.

„Ten ať jde k čertu,“ vyhrkl. „Kornelie, myslím na tebe dnem i nocí. Jsi moje všechno! Každá chvíle s tebou je pro mne jako pramen živé vody. Vše ostatní je jen utrpení.“

Jakub, má touha. Jakub, má láska.

A také hrozba. Tak málo dbá o to, aby naše temné tajemství zůstalo zachováno. Ale není snad ta vášeň, s níž za mnou spěchá, právě tím, co ve mně rozpaluje plamen života? Není snad právě jeho dychtivost zdrojem mé touhy?

Zajela jsem prsty do jeho kučeravé kštice a odehnala všechny myšlenky, které mě táhly k zemi. Nač myslet na potom, trápit se zítřkem, trápit se budoucností? Teď jsme tu jen já a on, naše těla, chladný noční vzduch, horkost kůže. Líbal mě a vyhrnoval mé sukně a já stiskla svými stehny jeho boky. Má stehna v pevném sevření jeho dlaní, tvrdá kůra za mými zády, dravost naší lásky. Oddala jsem se tomu okamžiku.

Jakub, můj hřích. Jakub, má spása.

Když jsme nasytili největší divokost svých citů, rozprostřel na zem plášť a společně jsme se na něj schoulili, přikrytí mým širokým šálem. Něžnými pohyby snímal můj závoj a uvolňoval mé už tak dost pocuchané lokny ze zajetí dvojité zdobené jehlice, až se rozlily všude kolem.

„Celou zimu jsem se nemohl dočkat, až si tě vezmu právě takhle,“ řekl zastřeně. „Venku. Pod noční oblohou.“

„Jak jsi tohle místo našel?“ Ze všech stran nás obklopovalo houští, pár desítek kroků od nás čněla už zeď hradeb.

„Rád se toulám městem. A o ničem nepřemýšlím tak rád jako o tom, kde všude bych tě chtěl pomilovat,“ žertoval. Pak zvážněl. „Mistr tě prý dnes ještě navštívil,“ dodal skoro nenuceně. Vadí mu, že jsem na okamžik zaujala po mistrově boku jeho místo?

„Ano, zítra jdu opět do kláštera a notář si přeje, abych se pokusila sester vyptat na některé věci. Hlavně na to, co Hedvika dělala před smrtí.“

Jakub mě objal a přitiskl svou tvář k mým rozpuštěným vlasům. „Dnes jsme měli kvůli ní ještě jednu zvláštní návštěvu, nejen tebe. Krátce předtím, než jsem se vytratil, abych zkusil štěstí u tvého domu…“

„Jakou návštěvu?“ podivila jsem se.

„Sestru Elišku od Svatého Havla. Znáš ji? Je to novicka. Velmi plachá dívka.“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Přišla za mistrem tajně, aby mu nabídla pomoc s vyšetřováním.“

„Skutečně?“ nakrčila jsem čelo. „To je od ní víc než odvážné. Prozradila vám něco?“

„Nemnoho,“ zahučel zadumaně. „V klášteře se prý nedávno objevila jakási paní Agnes, králova současná milenka. Eliška však nevěděla, co tam pohledávala. Také říkala, že se sestra Hedvika nejvíc přátelila s otcem Šimonem a s mlčící sestrou Veronikou.“

„Ano, zdálo se mi, že na ní otci Šimonovi záleželo.“

Pak se zmínil, že jim mladičká Eliška potvrdila, že Hedvika uměla psát. To mě udivilo. „Pochyboval snad mistr Petr, že ten dopis napsala Hedvika sama?“

Pokrčil rameny. „Má ve zvyku vše ověřovat. Ke všemu se staví s podezíravostí.“

Přivinula jsem se k němu pevněji, neboť s postupující nocí vzduch kolem nás chladl a zvedal se lehký vítr plný vůně rozkvetlých stromů. Najednou jsem si až příliš jasně uvědomila, že jsem pryč z domu už podezřele dlouho. Vždyť jsem Ance říkala, že jdu jen na zápraží!

„Mívám strach, Jakube,“ zašeptala jsem. „Mám strach, že někdo odhalí, že se scházíme. Zahlédne nás spolu. Nebo i jen každého zvlášť v neobvyklou hodinu na neobvyklém místě a něco si domyslí.“

Mlčel.

Vymanila jsem se z jeho objetí, protáhla se a vstala. Upravovala jsem si šaty a vlasy.

Co s námi bude dál? Takhle to přece nemůže trvat věčně.

„Nemysli na budoucnost, Kornelie,“ pronesl, jako by mi četl myšlenky. Dál seděl na svém plášti, spíš svlečený než oblečený. „Nestrachuj se. Nedopustím, aby se ti něco stalo.“

Jeho poslední věta ve mně vzbudila nečekaný nával hněvu – chce mě chránit, ale přitom on sám je pro mě největším ohrožením. Potulky kolem mého domu, tajné návštěvy…

Vstal, přitiskl mě k sobě a pohladil mé líce. Něha toho dotyku mi pronikla hluboko do ledví a já věděla, že jsem ztracena. Potřebuji ho.

„Musím jít, Jakube, než si někdo všimne, že nejsem doma,“ špitla jsem rozechvěle.

Doprovodil mě až na dohled mého domu, pak zůstal stát na ulici a sledoval, jak vcházím zadními vrátky.

Do domu jsem tiše vešla ze dvora, s dechem zatajeným a svaly napjatými.

Co Anka? Všimla si, že jsem se nevrátila hned? A Štěpánka? Neprobudila se? Nehledala mě? A moji tovaryši Frana a Tomáš – spí?

Opatrně jsem stoupala po dřevěných schodech do patra, plná obav, že mě prkna prozradí vrznutím.

Už jsem stála na samém vrcholu schodů, když jsem koutkem oka zahlédla v přízemí cosi jako pohyb.

Jako by někdo dovřel pootevřené dveře dílny. Srdce mi ztěžklo úzkostí.

Byl to jen záchvěv stínů… Možná se mi to jen zdálo? Okamžik jsem setrvala na místě a pak se vydala do ložnice za Štěpánkou.

Tu noc jsem spala neklidně.