Přeložila Jana Ohnesorg

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title AGATHA CHRISTIE’S MARPLE: EXPERT ON WICKEDNESS © Mark Aldridge 2024

Translation © EUROMEDIA GROUP, A. S., 2025, translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

AGATHA CHRISTIE, MARPLE, the Agatha Christie Signature and the AC Monogram Logo are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. All rights reserved.

www.agathachristie.com

BBC copyright content reproduced courtesy of the British Broadcasting Corporation. All rights reserved.

Mark Aldridge asserts the moral right to be identified as the author of this work.

ISBN 978-80-284-0608-0

VĚNOVÁNÍ

Tolik postrádané Catherine Brobeckové, spolumoderátorce podcastu All About Agatha, autorce teorie „temné slečny Marplové“ a zářícímu světlu ve světě Agathy Christie.

POZNÁMKA AUTORA

Ačkoli je tato kniha uspořádána chronologicky, je koncipována tak, abyste si v ní mohli číst podle libosti – od první stránky k poslední nebo se ponořit do té oblasti, o které se chcete dozvědět více (či naopak přeskočit ty části, které vás zajímají méně). Hlavní text neobsahuje žádné významné prozrazení, i když nějaká můžete najít v poznámkách na konci knihy (a jako taková jsou zřetelně označena).

POZNÁMKA ČESKÉ REDAKCE

Podobně jako u předchozího autorova titulu Poirot – Největší detektiv na světě (Universum, Praha 2023) jsme i v této publikaci po dohodě s autorem nahradili reprodukce původních obálek českými pro relevantnější náhled do průřezu vydávání próz se slečnou Marplovou na českém knižním trhu (opět vynecháváme výbory, kde vyšly texty Agathy Christie společně s jinými autory, dvojjazyčná a časopisecká vydání). Kde to bylo možné zjistit, uvádíme autora návrhu či ilustrace a grafického zpracování obálky. (V letech 1994–2016 publikovalo nakladatelství Knižní klub Christiiny detektivní romány a soubory povídek v jednotné edici, tzv. „černé řadě“. Pokud není zmíněno jinak, navrhli jejich obálky Michal Houba /1994–2000/, Ivan Brůha /2001–2011/ a Kateřina Stárková /2012–2016/.) Ostatní původní reprodukce ponecháváme beze změny.

Vícero titulů Agathy Christie vyšlo česky pod odlišným názvem než v originálu; informaci o tom a vysvětlení přikládáme v poznámce. Pokud jsou v textu zmíněna díla (autorčina i jiná, knižní či audiovizuální) dosud česky nevydaná či nevysílaná, ponecháváme v závorce původní název. Epizody televizních seriálů uvádíme s názvem, pod jakým běžely v češtině, pokud se českého vysílání dosud nedočkaly, uvádíme název díla Christie, jehož adaptací vznikly.

Citace z knih Agathy Christie přebíráme z nejnovějších překladů vydaných v Knižním klubu či v edici Kalibr nakladatelství Euromedia – seznam včetně autorů překladu najdete na konci knihy. Bylo-li to nutné (zejména z důvodů neprozrazení zápletky), citaci jsme drobně upravili. Na konec knihy jsme zařadili též přehled divadelních představení se slečnou Marplovou uvedených v češtině.

PODĚKOVÁNÍ

Toto je má třetí kniha o Agatě Christie a jako obvykle jsem nesmírně vděčný za laskavost jejích dalších fanoušků a znalců. V životě i odkazu této autorky je toho hodně, co se teprve začalo objevovat, a já bych rád poděkoval všem, kdo se mnou mluvili o svých nápadech, objevech i návrzích, pokud jde o prozkoumávání světa slečny Marplové. Také bych se rád omluvil všem, koho jsem přehlédl.

Obzvlášť děkuji Johnu Curranovi a Tonymu Medawarovi, jejichž pokračující výzkum neustále odhaluje fascinující materiály o královně zločinu. Jak John, tak Tony ochotně odpovídali na dotazy i teorie všeho druhu a byli tak laskaví, že nabídli nesmírně užitečné nápady a korekce. Děkuji také brilantním Claire Hinesové, Michelle Kazmerové a Janě Ohnesorg, které si přečetly první verzi rukopisu a zásluhou jejichž zpětné vazby jsem několik bodů překontroloval, upřesnil a opravil, než se kniha dostala do tisku.

Jednou z nejlepších věcí na bádání o Agatě Christie je, že se o své poznatky můžete podělit s velmi srdečnou a nadšenou komunitou fanoušků a badatelů. Rád bych poděkoval organizátorům konferencí Agatha Christie and Golden Age of Crime – J. C. Bernthalovi, Mie Dormerové, Sarah Martinové a Stefanu Serafinimu. Děkuji také Heather Norman-Soderlindové, Mattu Newburymu a Tonymu Medawarovi za vždy skvělý International Agatha Christie Festival, který se koná každé září v Torquay, stejně tak Aně Castillové, organizátorce tenerifského Agatha Christie Festival Internacional, pořádaného ob rok v listopadu v Puertu de la Cruz. Oba festivaly poskytují příležitost diskutovat téma Agathy Christie s úžasnou skupinou fanoušků a odborníků. Nemohu vyjmenovávat celý seznam těch, s nimiž jsem během let vedl plodné rozhovory, ale děkuji všem, kteří si se mnou na těchto akcích popovídali. Obzvlášť jsem si na různých místech užil rozhovor s Kemperem Donovanem (z nenahraditelného podcastu All About Agatha) a Sophie Hannah, ať už na panelech, nebo jen v baru po přednášce.

Několik lidí se vzdalo svého času, aby odpověděli na dotazy týkající se jejich práce, či poskytli celý rozhovor. Díky patří zejména Geraldine Alexanderové, Annette Badlandové, Trevoru Bowenovi, Philu Clymerovi, Georgi Gallacciovi, Davidu Horovitchovi, Gemmě Jenkinsové, Julii McKenzieové, Mary McMurrayové, Richardu Osmanovi, Guyi Slaterovi a Enyd Williamsové.

Velká část práce na této knize se zakládá na archivních výzkumech a rád bych poděkoval týmu speciálních sbírek Exeterské univerzity za jejich rychlé a vstřícné služby a rady při procházení materiálů, které jsou u nich uloženy. Také bych rád vyjádřil dík Louise Northové a jejím kolegům z Centra písemných archivů BBC, kteří pro mě vyhledali mnoho materiálů a poté vydali svolení k jejich reprodukci v této knize.

Kniha Marplová – Expertka na špatnost by nevznikla, nebýt neocenitelné podpory Mathewa Pricharda, který se vždy zajímal o mé bádání o díle a odkazu své babičky. Jsem neskonale vděčný, že mi i nadále umožnil přístup k materiálům v Christie Archive Trust. Speciální poděkování patří Joeovi Keoghovi, který navrhl a vyhledal velké množství fascinujících a užitečných materiálů držených v Trustu, a také Lucy Prichardové za její náhled a laskavost.

Také bych rád poděkoval Jamesi Prichardovi a celé společnosti Agatha Christie Ltd za jejich pomoc a milou spolupráci. Když jsem před mnoha lety začínal s výzkumem, říkal jsem si, zda bych se neměl obávat, jak bude společnost na nového badatele reagovat. Bylo skvělé zjistit, že jsou velmi vstřícní a nadšení z nových projektů, které pomáhají udržovat odkaz Agathy Christie živý a připomínají nám všem, proč zůstává královnou zločinu.

Ze Solent University v Southamptonu bych rád poděkoval svým současným i bývalým kolegům, včetně Stuarta Joye, Dar-rena Kerra, Paula Marchbanka a Donny Peberdyové. Všichni podporovali mé ambice, a dokonce mi umožnili získat čas a poskytli příležitost si občas odskočit na (pro mě!) nezbytnou návštěvu archivu či přednášku.

Poděkování si zaslouží i lidé, kteří mi pomohli s konkrétními dotazy – někteří tvoří součást světa Agathy Christie, zatímco jiní se museli v rámci své specializace ponořit hluboko, aby mi pomohli. Mezi ty, kteří mi potvrdili nebo poskytli fakta a materiály, patří mimo jiné Steve Arnold, Scott Wallace Baker, Shauno Butcher, Gary Cooper, Andrew Ferguson, Ian Greaves, Julius Green, Danil Guryanov, Haruhiko Imatake, David Morris (ze skvělé webové stránky Collecting Christie) a John Williams. Rád bych také ocenil důležitou práci autorek Christiiných biografií, Janet Morganové, Laury Thompsonové a Lucy Worsleyové.

Co se týče nakladatelství HarperCollins, chtěl bych poděkovat především Davidu Brawnovi, zásluhou jehož podpory jak této knihy, tak té o Poirotovi byla práce na nich čirá radost. Tyto knihy jsou náročné nejen na psaní, ale také na vydávání – a já jsem velmi rád, že je to právě David, kdo si dává tu práci, aby dal do pořádku ilustrace, a děkuji grafikovi Terenci Cavenovi, že je výsledek tak atraktivní. Úžasný obrázek na obálce je dílem mimořádně talentovaného Billa Bragga, který uchopil zadání a přetvořil ho do něčeho, co předčilo mé představy. Děkuji i Anně Hervéové za její skutečně užitečné připomínky k předloženému rukopisu, i Dawn Sinclairové, která dříve pracovala v archivu HarperCollins, vyhledala spoustu materiálů a byla opravdu radost s ní spolupracovat. Jsem také nesmírně vděčný Lucy Foleyové za napsání nádherné předmluvy a Jane Slavinové za úžasné načtení audioknihy.

Zvláštní poděkování bych rád věnoval Grayovi Robertu Brownovi, spolumoderátorovi a spoluproducentovi našeho podcastu o Agatě v šedesátých letech, The Swinging Christies. Grayova zpětná vazba k rané verzi této knihy byla nesmírně užitečná, právě když mi začala docházet energie. Více informací o našich projektech týkajících se Agathy Christie naleznete na stránkách ChristieTime.com.

Závěrečné a mimořádné poděkování patří mým přátelům a rodině a zejména mému partnerovi Jamesovi, který si nikdy nestěžoval na nekonečné povídání o Agatě Christie a stále s potěšením vyhledává zajímavá vydání jejích knih.

PŘEDMLUVA

K největším potěšením pro mě coby fanynku Agathy Christie a spisovatelku detektivek patří to, že si znovu čtu její knihy, sleduji adaptace jejích příběhů a mám možnost mluvit o světě Agathy Christie s dalšími – všechno to „geekovství“ pravého fanouškovství. Zkuste si tedy představit mé nadšení, že jsem nejen směla zhltnout novou knihu Marka Aldridge o všem kolem slečny Marplové ještě před vydáním, ale dostalo se mi rovněž té cti, že jsem byla požádána o napsání předmluvy. Zvláště (omlouvám se, cher Monsieur) když byla slečna Marplová vždy mou oblíbenkyní.

Kdo je slečna Marplová? Stará dáma s krajkovým kloboučkem, obklopená klubíčky hebké bílé vlny? Prudérní viktoriánská stará panna? Drobná vesnická drbna, tradicionalistka, která teskní po ztraceném způsobu života? Křehké, revmatické stvoření? Nebo odbornice na všechny oblasti lidských slabostí a hloupostí, kterou není možné šokovat, feministka, Nemesis hříšníků: ta, která jde do boje se zlem, i když při svém statečném úsilí polapit viníky riskuje vlastní život a zdraví? Ukazuje se, že je tím vším a ještě něco navíc, jak v této knize odborně, zábavně i srozumitelně předvádí Mark Aldridge.

Domnívám se, že z celé tvorby Agathy Christie jsou právě knihy se slečnou Marplovou ty, které svého čtenáře odmění při druhém či třetím čtení. Spoléhají totiž méně na zabijácké kličky (i když některé jsou brilantní – například v knize Oznamuje se vražda nebo Zapomenutá vražda) a více na hluboké porozumění postavám. Jejich jádrem je detektiv, který řeší zločiny nikoli s pomocí fyzických důkazů, ale díky jedinečné znalosti duší ostatních lidí, díky impozantní schopnosti vycítit zlo kdekoli, kam se vydá. Slečna Marplová je postava, která se v průběhu knih mění jako skutečný člověk – stárne, v některých ohledech je tolerantnější a filozofičtější, v jiných zase hrozivější a přísnější.

Tato kniha je skutečnou lahůdkou pro každého fanouška slečny Marplové – důkladně prozkoumává zápletky knih, mnohá ztvárnění samotné velké dámy ve filmu i na televizní obrazovce (s různou mírou úspěchu) i způsob, jak se ústřední postava napříč kánonem vyvíjí, stejně jako se mění svět kolem ní. Mark Aldridge nám dokazuje, že marplovky zdaleka nereprezentují jen klišé detektivních románů zlatého věku, zasazených do neustále idylického, kvazifeudálního prostředí třicátých let minulého století, ale jsou i fascinujícím portrétem Anglie v polovině dvacátého století a měnícího se společenského řádu. Na úvod se sice ocitáme ve stínu smrti, který navštěvuje ospalé anglické vesnice a venkovská sídla, jež se nemění po desetiletí, s plným počtem služebnictva, ale rychle se přesouváme do nepohodlného poválečného prostředí strašidelných padesátých let a pak i dále do pestrobarevné sociální mobility swinging sixties, společensky přelomových šedesátých let minulého století. Kniha zkoumá, jak se samotný St. Mary Mead rozrůstá a modernizuje, jak staré pořádky mizí, venkovská sídla začíná obklopovat moderní výstavba i průmysl, tradiční hotely nabývají znepokojující nové identity. Domnívám se, že teprve po přečtení této knihy dokážu ocenit, do jaké míry se Christie věnuje moderním záležitostem a drží krok s měnící se dobou.

Stejně jako sama slečna Marplová i tato kniha prezentuje svou moudrost a znalost s lehkostí. Potěší odborníky i laické čtenáře. Stejně jako ona vyniká skvělým vtipem i znalostí zákulisních informací a je plná zábavných odboček a anekdot. Můžete ji otevřít na kterékoli stránce nebo ji přečíst od začátku do konce a vím, že vás bude, stejně jako romány samotné, bavit i při druhém – nebo třetím – čtení.

Přála bych si jen, abych ji měla k dispozici, když jsem psala svou povídku do nedávno vydané nové sbírky povídek se slečnou Marplovou, neboť je to neocenitelný zdroj informací pro každého spisovatele či čtenáře, který se snaží porozumět brilantnosti Agathy Christie. Možná ji nikdy zcela nepochopíme, protože se domnívám, že v ní tkvěl jedinečný druh geniality – a nikde se neprojevil více než při vytváření moudré, milé, děsivé, zábavné, záhadné, neuvěřitelné inteligentní postarší postavy detektiva v sukních. Tato kniha se však osvědčí jako nepostradatelný společník každého, kdo se o to alespoň pokusí. Děkuji Marku Aldridgeovi za její sepsání.

Lucy Foley

léto 2024

„Co pro vás mohu udělat, madam?“ Slečna Marplová předvádí své jemné umění vyšetřování v knize Zapomenutá vražda, ilustrované Davidem Cuzikem v jedné ze šesti limitovaných edicí oslavujících v roce 1990 století Agathy Christie.

SEZNÁMENÍ SE SLEČNOU MARPLOVOU

Nikoho by nemělo překvapit, že slečna Marplová Agathy Christie vždy působila uklidňujícím dojmem. Přece jen se poprvé objevila, když měla její autorka za sebou jak vzrušující, tak bouřlivé období. Na počátku dvacátých let vyšel její debutový román Záhada na zámku Styles – první z mnoha dobrodružství belgického detektiva Hercula Poirota. Christie pak kromě detektivních románů psala i povídky a thrillery, zatímco svůj každodenní život si v roce 1922 obohatila o „Velkou výpravu“, během níž cestovala se svým manželem Archiem po světě. V době debutu slečny Marplové, v prosinci 1927, byl však Christiin život obrácen vzhůru nohama. V roce 1926 se zhroutila po matčině smrti a poté, co se Archie rozhodl opustit ji kvůli jiné ženě. Z tohoto zhroucení a následného nesmírně medializovaného zmizení se musela nějakou dobu vzpamatovávat, přesto se tyto náročné události časově kryjí s vydáním románu Vražda Rogera Ackroyda, který od té doby zaujímá čestné místo coby jedno z Christiiných mistrovských děl.

Kariéra Agathy Christie vzkvétala právě v období, kdy to vypadalo, že se její život hroutí. Je proto pozoruhodné, že jen krátce po těchto událostech vytvořila novou postavu, jejíž raison d’être spočíval v tom, že představovala pevný bod v rozbouřeném moři. Slečna Jane Marplová je postarší neprovdaná dáma, která strávila většinu života ve vesničce St. Mary Mead, a její klidné pozorování lidí a vztahů jí poskytuje výborný náhled do jejich povah. Tato pozorování jsou pro ni důkazem, že ať se děje cokoli, lidská nátura zůstává v podstatě stejná. Sama slečna Marplová jen zřídka vyhledává pozornost a v raných povídkách funguje spíše jako pointa žertu směřovaného na ostatní postavy, neboť přemýšlivá stará dáma posedávající v koutě přechytračí své přímočařejší známé. Tím dokazuje, že všechno nakonec dobře dopadne. Ať už přichází jakékoli drama, pravda zvítězí, což bylo a je uklidňující skutečností nejen pro čtenáře, ale, jak se můžeme domnívat, i pro samotnou Agathu Christie. Nicméně slečna Marplová není jen tak nějaká laskavá babičkovská postava. Má ocelovou povahu a neomylnou schopnost znejistit téměř stejně tolik lidí jako okouzlit, zatímco její pátrání po pravdě nezná mnoho překážek. V Nemesis, posledním napsaném marplovském příběhu, nakonec připouští: „Jsem přesvědčená, že bych dovedla být nemilosrdná…“ To už si slečna Marplová získala pověst osoby, která dokáže odhalit a napravit „špatnosti“, jež vidí v každodenním životě. Dělá to ráda a naznačuje: „Doufám, mládeži, že vy nikdy nezjistíte, jak moc je svět zlý.“1

Tato kniha mapuje vývoj slečny Marplové od jejích povídkových počátků po pozdější působení na divadelním jevišti, obrazovce, filmovém plátně a dalších scénách, což nyní zahrnuje i nové záhady napsané některými z nejlepších současných autorek krimi – a to ve skutečnosti dokazuje, jak silné zůstává dílo Agathy Christie i dnes. Vystoupení slečny Marplové v dalších médiích vyústila až v některé radikální verze této postavy – od polohy komické slídilky Margaret Rutherfordové v šedesátých letech po svérázné ztvárnění Geraldinou McEwanovou ve dvacátém prvním století, při kterém truchlí nad ztracenou láskou. Každá interpretace si našla své fanoušky a, jak uvidíme, s vývojem společnosti se proměňuje i postava slečny Marplové v původních příbězích Agathy Christie. Rozporuplné důkazy nám neumožňují určit přesně, kdy se Jane Marplová narodila, kolem roku 1927 je to postarší dáma viktoriánské éry, v sedmdesátých letech zase postarší dáma válečné generace. Pro Christie „se slečna Marplová narodila ve věku mezi pětašedesátkou a sedmdesátkou“, přesto však žije dál a stane se svědkem vzestupu moderní společnosti, kterou fascinovaně sleduje.2 Slečna Marplová možná nostalgicky vzpomíná na ztracenou minulost, ale není reakcionářka.

Kolegyně, spisovatelka detektivek Christianna Brandová, věřila, že slečna Marplová byla stvořena jako protipól Hercula Poirota, kterého Brandová považovala za „samý lesk a okázalost“. Slečnu Marplovou pak popsala jako „skutečně růžovou, plnou skromného sebepodceňování“, se svou „tichou důvěrou ve vlastní síly“, které se dostává „naprosté podpory, kdyby někdy selhala, a obdivu svých poněkud nevýrazných přátel“.3 Mezi tyto nevýrazné společníky patří její synovec Raymond West, zato jiné důležité postavy se v jejím životě objevují a mizí podle toho, jak to příběhy vyžadují. Mnozí z nich jsou obyvatelé St. Mary Mead, od zdejšího služebnictva až po dobře situované manžele Arthura a Dolly Bantryovy z nedalekého Gossington Hall.

Slečnu Marplovou lze velmi snadno považovat za postavu, která toho má hodně společného se samotnou Agathou Christie, ale není tomu tak. Zaprvé, autorce bylo teprve něco přes třicet let, když postavu vytvořila. „Nikdy jsem nepochopila, proč si někdo myslí, že se jakkoli podobám slečně Marplové,“ stěžovala si později, než připustila, že je spíše jako Ariadne Oliverová, fiktivní spisovatelka detektivek, která se objevuje v několika jejích dílech.4 Jak jednou prozradila svému fanouškovi, slečna Marplová se starala o zahradu a „žila celý život na venkově, a proto se její synovec domníval (zcela mylně), že o životě nic neví. Velkou část svého života jsem strávila putováním po všemožných zajímavých a vzrušujících místech, a protože jsem povahou kočovnice, mým koníčkem bylo cestování, stejně jako hudba a láska k zahradám, ale praktické zahradničení moc ne.“5

Modrá plaketa na železniční stanici v městečku Marple, odhalená Mathewem Prichardem v roce 2015 jako uznání za roli, již obec sehrála ve zjevné inspiraci pro pojmenování postavy slečny Marplové, vytvořené jeho babičkou.

Ačkoli Christie odmítala, že by byla feministka, hrály silné ženské hrdinky důležitou roli v celé řadě jejích románů a inteligence a odhodlání, kterými disponuje slečna Marplová, tvoří jeden z mnoha příkladů. Zřejmé jsou i některé další, například Prudence Cowleyová (známější jako Pentlička Beresfordová), s níž se poprvé setkáváme v románu Tajemný protivník z roku 1922, a ukazuje se, že se svému pozdějšímu manželovi Tommymu více než vyrovná, co se řešení záhad s dobrodružnými eskapádami týče. Ale „silná žena“ může v díle Agathy Christie znamenat cokoli, od profesionální zdravotní sestry Amy Leatheranové (vypravěčky románu Vražda v Mezopotámii) k chladně manipulativní Romaine Voleové ve Svědkyni obžaloby, ženě, která udělá cokoli, aby dokázala nevinu svého manžela.6 Síla slečny Marplové možná není pokaždé zřejmá na první pohled, neboť hraje s dobře zakrytými kartami, ale její odhodlání na konci každého příběhu zazáří. Toto odhodlání je důležité jak z hlediska dokazování, že jsou její závěry správné, tak z hlediska jejího neochvějného přesvědčení, že spravedlnosti musí být učiněno zadost.

Co se týče původu slečny Marplové, Christie často uváděla, že na ni měly vliv nejrůznější příbuzné a rodinné přítelkyně, což nepřekvapí vzhledem k jejímu silně matriarchálnímu rodinnému zázemí.7 „Pro slečnu Marplovou neexistuje žádný konkrétní vzor,“ přiznala, „některé její poznámky a názory připomínají mé dvě vlastní babičky a jejich přítelkyně a známé, s nimiž jsem se potkala v mládí.“8 Dochoval se dopis, ze kterého vyplývá, že se autorka domnívala, že jméno muselo být inspirováno „překrásným starým panstvím“ Marple Hall nedaleko Abney Hall (dne v hrabství Greater Manchester), kde žila její sestra.9 Informací o samotné postavě dostávají čtenáři poměrně málo, místo toho se mnohem víc dozvídají ze způsobu, jak reaguje na ostatní lidi a události. V roce 1970 napsala Christie jednomu badateli, který sestavil vlastní biografii slečny Marplové, a přiznala: „Pokud znáte ‚kariéru slečny Marplové‘ od dětství tam a zpátky, víte víc než já! Ve skutečnosti jsem o jejím dětství nikdy moc neuvažovala.“10 Postavu slečny Marplové do značné míry ovlivnil autorčin předešlý výtvor: „Je dost možné, že slečna Marplová měla svůj původ v potěšení, s nímž jsem ve Vraždě Rogera Ackroyda vykreslovala sestru doktora Shepparda [Caroline],“ napsala Christie ve své autobiografii. „Byla v té knize mou nejmilejší postavou – zakyslá stará panna, zvědavost sama, která všechno ví, všechno slyší; dokonalá domácí detektivní služba.“11 Když knihu adaptoval pro jeviště jiný autor, uvědomila si Agatha Christie potenciál pro přepracovanou verzi postavy, v dramatizaci se totiž Caroline změnila v mladší objekt romantického zájmu a přejmenovala na Caryl. „Vyškrtnutí Caroline mi bylo velice proti srsti,“ stěžovala si později. „Líbila se mi úloha, kterou sehrávala v životě městečka; a líbilo se mi, jak se život městečka promítá v životě doktora a jeho do všeho vidící sestry.“ Tento sled událostí měl mít pro Christie ještě větší význam. „Právě tehdy, třebaže jsem to ještě nevěděla, se v St. Mary Mead zrodila slečna Marplová a s ní i slečna Hartnellová, slečna Wetherbyová a plukovník Bantry se svou paní – ti všichni spolu stáli na samém okraji mého vědomí, připraveni ožít a vstoupit na jeviště.“12

Zrodila se slečna Marplová – podceňovaná, ale nemilosrdná slídilka ze St. Mary Mead.

Úplně první portrét slečny Marplové, nakreslený Gilbertem Wilkinsonem jako ilustrace povídky Úterní klub, která v prosinci 1927 v The Royal Magazine zahájila vydání série šesti příběhů.

PRVNÍ KAPITOLA

RANÉ PŘÍPADY SLEČNY MARPLOVÉ (1927–1938)

Je běžně rozšířeným omylem, že se slečna Marplová poprvé objevila v románu Vražda na faře v roce 1930. Ve skutečnosti debutovala již o tři roky dříve, v roce 1927 v povídce Úterní klub.1 Tento omyl lze snadno pochopit, neboť rané případy slečny Marplové vyšly v knižním souboru až v roce 1932, kdy byla vydána kniha Třináct záhad. Uvědomit si tyto skutečnosti je však důležité ze dvou důvodů. Zaprvé proto, že čtení těchto krátkých záhad jako prvních nabízí dobrou představu o charakteristice postavy v době vzniku a poskytuje i volný dějový oblouk pro vývoj slečny Marplové coby detektiva. Zadruhé, zvláštní význam tohoto období v Agatině životě znamená, že širší kontext jejího díla nelze zcela oddělit od obsahu jejích děl. Autorčino zmizení v prosinci 1926 vzbuzovalo neutuchající zájem a autory beletrie i literatury faktu inspirovalo ke spekulacím, co se stalo. Tyto četné teorie, které zahrnují vše od pomstychtivého plánu až po science fiction, by nás ale neměly odvést od závažnosti skutečných událostí. Necelý rok předtím, než napsala první příběh slečny Marplové, se Agatha Christie ocitla úplně na dně.

O desetiletí později napsala Christie v soukromém dopise, že příčinou bylo prostě „mnoho starostí najednou“.2 To, jak zdůraznila, „každého zlomí“ a „pak se dějí určité věci – bolesti uší, bolesti zubů, gastritidy, výpadky paměti, náměsíčnost a dokonce kýble slz – jen proto, že člověk nemůže nastartovat auto!“3 Ale už v roce 1928 prozradila, co se jí dělo:4

V den svého zmizení jsem odpoledne jela s dcerou do Dorkingu navštívit příbuznou. V té době jsem byla skutečně ve velmi sklíčené náladě. Chtěla jsem, aby můj život skončil. Když jsem toho odpoledne projížděla kolem Newlands Corner, uviděla jsem lom a hned mě napadlo, že do něj vjedu. Ale protože se mnou byla v autě moje dcera, ten nápad jsem okamžitě zavrhla.5

V pozdějším dopise Christie vysvětlila, proč se o tomto bolestném tématu vyjadřovala tak zřídka: „Čím méně se o něčem mluví, tím menší to poutá pozornost,“ napsala. „Tisk z toho vždycky dělal ‚reklamní trik‘. Tehdy jsem uvažovala, a uvažuji o tom i nyní spoustu let poté, že je to lepší než vynášet svůj soukromý život na veřejnost, jak se to dnes s oblibou dělá! Každý, kdo mě jen trochu zná, ví, že publicita mě vždycky uváděla do hrozných rozpaků.“6

Agatha Christie ve dvacátých letech se svým foxteriérem Peterem.

Navzdory těmto osobním trápením Christie neopouštělo odhodlání. V roce 1927 strávila nějaký čas zotavováním se, mimo jiné v nádherném městečku Puerto de la Cruz na Tenerife.7 Teď musela uživit nejen sebe, ale i svou malou dcerku Rosalind, a nejlepším způsobem, jak to zvládnout, bylo psát další příběhy, aby díky nim měla nějaké příjmy. Agatha Christie sice v tom případě mohla chrlit nevýrazné thrillery, jak sama přiznala, psaly se jí mnohem snáze než detektivky. Ale jak prohlásila o několik let dříve, „zločin je jako droga. Když už se jednou věnujete psaní detektivek, můžete sice zabloudit na vedlejší cestu poezie nebo psychologie, ale nevyhnutelně se vrátíte – veřejnost to od vás očekává!“8 Jedním z bezprostředních výstupů tohoto krizového období se tak stal jeden z největších výtvorů dějin detektivní literatury. Stejně jako slečnu Marplovou nebylo radno podceňovat ani Agathu Christie.

Členové Úterního klubu, jak je ztvárnil Gilbert Wilkinson v The Royal Magazine (1927).

Záhady Úterního klubu

(povídky, 1927–1928)

Agatha Christie jednou prohlásila: „Slečna Marplová mi vklouzla do života tak tiše, že jsem ani nepostřehla její příchod.“ A její příchod byl skutečně nenápadný, jak pro ni bylo typické.9 Prvních šest příběhů slečny Marplové vycházelo nejprve od prosince 1927 v britském měsíčníku The Royal Magazine. V první záhadě jsou čtenáři seznámeni s Úterním klubem (takto se jmenuje i povídka) a doprovází ji typicky hyperbolické tvrzení časopisu, že se jedná o „úvodní z napínavé série záhadných příběhů – nejlepších, jaké kdy tato proslulá autorka napsala“.10 V těchto volně navazujících povídkách každý ze šesti členů klubu přednese záhadu, s níž se setkal, a ostatní jsou vyzváni, aby případ vyřešili; jde o mimořádně povedenou premisu, která umožňuje slečně Marplové zazářit.

Christie si „vybrala šest postav, o nichž jsem si představovala, že by se v malém městečku mohly jednou týdně scházet a zabývat se nějakým nevyřešeným zločinem“, počínaje slečnou Marplovou:

starou dámou, jež měla být typem hodně blízkým některým vrstevnicím mé babičky v Ealingu – starým dámám, jaké jsem poznala v tolika městečkách, kam jsem jezdila v dívčích letech na návštěvu. Slečna Marplová nebyla v žádném směru portrétem mé babičky; byla mnohem čipernější a staropanenštější než kdy moje babička. Ale jedno s ní měla společné – vzdor své bodrosti byla vždy u každého a ve všem připravena na nejhorší a s téměř děsivou přesností se obvykle ukázalo, že právem.11

Zdá se, že všech pět postav, které se ke slečně Marplové v neformálním klubu připojí, má pro řešení záhad dobré předpoklady – od advokáta, pana Pethericka („suchý, kousavý, postarší“), až po faráře, doktora Pendera, který přítomným připomíná, že v jeho postavení „se doslechneme spoustu věcí. Poznáváme lidský charakter z takové stránky, která je pro vnější svět uzavřena“. Nejvýznamnější z těchto dalších postav je synovec slečny Marplové, Raymond West, jehož zařazení umožňuje pobavit se generačními rozdíly a úskalími odmítnutí lidí na základě věku nebo pohlaví. Christie ho popsala jako „moderního spisovatele, který si ve svých knihách potrpěl na šokující témata, incest, sex a nechutné líčení ložnic i zařízení na toaletách – ze života vnímal Raymond West především jeho temné stránky“.12 Stojí za to připomenout, že autorka byla v této době věkově blíže spíše Raymondovi než slečně Marplové, ale přesto je jasné, která strana se těšila její přízni. Vytvořila přesvědčivě povýšenou postavu muže, co se „ke své milé, staré, upovídané tetě Jane choval se shovívavou laskavostí jako k někomu, kdo nemá o světě ponětí“.13 Každý čtenář této knihy si uvědomí, jak hluboce se mýlil.

V tomto prvním příběhu je slečna Marplová popsána tak, že může překvapit všechny, kdo ji podle mnoha adaptací považují za elegantní ženu oblečenou v tvídových šatech. V povídce má „na sobě černé brokátové šaty výrazně projmuté v pase. Náprsenku zdobila kaskáda vlámských krajek. Na rukou měla černé krajkové rukavičky bez prstů a na hlavě černý krajkový čepeček připevněný na mohutném drdolu ze sněhobílých vlasů.“ Jak ukazuje přiložená ilustrace z časopisu, vypadá spíše jako viktoriánská žena, která plete z oranžové vlny. Navzdory autorčině snaze distancovat slečnu Marplovou od jakýchkoli žijících postav, popis starší ženy sedící „ve velkém starožitném křesle“ se podobá Christiinu popisu vlastní babičky, která „trávila život s viktoriánskou spokojeností“ a na kterou si pamatuje, jak seděla „na obrovském vyřezávaném křesle s koženým opěradlem“.14 V této fázi tvorby se musela slečna Marplová narodit kolem roku 1860, ačkoli se toto datum s postupem času v reálném světě a zpomaleném stárnutí postavy změní.15 Na začátku povídky nalezneme popis, jak si slečna Marplová s potěšením prohlíží místnost svýma laskavýma modrýma očima. Na setkání navrhuje Raymondova přítelkyně Joyce, že by se mohly vyprávět zajímavé příběhy, a zpočátku na slečnu Marplovou zapomíná, když oznámí, že počet členů tohoto nového „klubu“ je pět. Po rozpačitém připomenutí starší dáma skromně naznačí, že to bude zajímavý večer, „zvláště když je tu tolik chytrých gentlemanů“. Když se však všech šest příběhů odvypráví, slečna Marplová tyto „chytré gentlemany“ přechytračí.

První z mužů předloží záhadu k diskusi sir Henry Clithering, bývalý komisař Scotland Yardu. Dokonce i čtenáři, kteří se s těmito postavami dosud nesetkali, dostanou hned od počátku nápovědu, že právě slečna Marplová bude ta, která záhadu vyřeší, díky tomu, jak pozorně si všímá drobností vesnického života. To zahrnuje i otázku, co přesně se stalo s očištěnými krevetami paní Carruthersové, které zmizely mezi obchodem a jejím domovem. I tento problém je pro slečnu Marplovou zajímavý a její tváře při přemýšlení o něm zrůžoví. Třebaže se narážky na tuto a podobné záhady objevují i v dalších příbězích, řešení není k našemu smutku nikdy odhaleno, ale nepochybujeme, že slečna Marplová přijde všemu na kloub. Pro Raymonda pak jde o příklad toho, že jeho teta je schopna uvažovat pouze v menším měřítku, nicméně právě tato pozornost upřená na drobné detaily pomůže odhalit ve slečně Marplové pozoruhodné schopnosti analýzy lidské povahy.

Všech šest povídek vyšlo poprvé česky ve výboru nazvaném 18 oříšků k rozlousknutí (Československý spisovatel, Praha 1976; obálku s použitím kreseb Jana Černého navrhl Zdeněk Seydl)…

Samotná záhada se týká otravy v Midlands, o níž se zpočátku soudí, že šlo o nešťastnou náhodu. Oběť, paní Jonesová, snědla konzervu humra, což je ve světě Agathy Christie potravina, k níž je třeba přistupovat s maximální opatrností. Jak sama autorka vzpomíná, „za mých dívčích let měl k plechovým konzervám odmítavý postoj opravdu kdekdo. Když šly dívky tančit, vždycky vyslechly upozornění: ‚Buď opatrná a k večeři si nedávej humra. Člověk nikdy neví, třeba by byl z konzervy!‘ – slovo ‚konzerva‘ se pronášelo s hrůzou. Konzervovaný krab byl tak strašně nechutný, že před ním ani nebylo třeba varovat.“16 V souladu s tím je zpočátku za příčinu smrti označena otrava ptomainem, ale vesnické drby podezírají manžela mrtvé ženy a společnici, což vyústí v exhumaci a nové testy, které potvrdí, že smrtelným jedem byl arzenik.17 Otázkou pro Úterní klub (a čtenáře) je nejen, kdo mrtvou otrávil, ale i jakým způsobem. Zda je pro čtenáře snadné odpovědět na druhou otázku a najít skutečný způsob vraždy, je dáno jeho národností. Když se tento případ stal tématem losangeleského podcastu All About Agatha, moderátoři se mimo jiné zmínili, že jim daná indicie připadá nejasná. Vzápětí byli zavaleni zprávami od těch, co žijí v Británii i jiných dalších zemích, pro které byla nápověda díky rozdílům v národních kuchyních zcela zřejmá; autor podcastu občas i nadále dostává zprávy, které jeho tvrzení opravují, což je, když už nic jiného, užitečná připomínka, že různí čtenáři mohou vnímat stejný příběh po svém.

Jeden z klíčových kompliců zločinu vzbudí ve slečně Marplové určité sympatie, neboť na začátku příběhu tvrdí: „U spousty lidí mně nepřipadá, že by byli zlí nebo dobří, ale že jsou prostě jen… jen hrozně hloupí.“ Což je postřeh, který lze vztáhnout i na jednoho člena skupiny viníků. „Slečna Marplová nebyla neúčastná, prostě jenom nedůvěřovala lidem. I když byla připravena na nejhorší, často s lidmi jednala laskavě navzdory tomu, jací byli,“ říká Christie^18. Tato první povídka je raným náznakem smutku, který slečna Marplová občas pociťuje vůči těm, co se sice provinili, ale mohli být uvedeni v omyl nebo ke zločinu zmanipulováni. „Předpokládám, že [ho] také pověsí,“ říká o onom komplici, „chudáka.“

… a souborně naposledy v rámci titulu Slečna Marplová a záhady (Kalibr, Praha 2018, autor návrhu obálky, grafické úpravy a ilustrací Emil Křižka).

Kromě užitečných ilustrací klíčových postav a událostí se publikace povídky v The Royal Magazine liší od verze v knize Třináct záhad také strukturou a především odstraněním epilogu.19 V tomto závěrečném odstavci je zdůrazněna metoda slečny Marplové a nastaven do budoucna její přístup k odhalování pravdy o událostech a lidech. Slečna Marplová se dříve v příběhu zmíní, že znala cizoložníka, pana Hargravese, což netrpělivý a popudlivý Raymond nejprve odmítne jako nepodstatné, ale ukáže se, že to tvoří důležitou součást myšlenkového postupu slečny Marplové. Jak pak v závěrečné části připomene svému synovci, „neznáš život tak jako já.“

Další příběh, Chrámek bohyně Astarté, vypráví doktor Pender.20 Záhada se odehrává v domě zvaném Tichý háj na okraji Dartmooru v Christiině milovaném Devonu. Týká se účastníků maškarního večírku v tomto domě, několik z nich se rozhodne sehrát mystický akt před nově postaveným chrámkem na mýtině v místech, kde měl vlastník pozemku pocit, že by chrám stát měl. Výsledkem je vražda „spáchaná zjevně bez účasti smrtelníků“, při níž jeden z účastníků večírku zkolabuje a poté se zjistí, že byl bodnut, i když se v jeho blízkosti nenacházel nikdo, kdo by to mohl provést. Zařazení této povídky jako druhé okamžitě napovídá, do jaké míry byla plánována rozmanitost sbírky ve výběru subžánrů, od rodinného zločinu v Úterním klubu až po tuto potenciálně nadpřirozenou událost. Ačkoli slečna Marplová nejprve tvrdí: „Úplně mě to vyvedlo z míry,“ její vzpomínka na zahradní zábavu jí pomůže případ vyřešit, i když s významným podezřením, naznačujícím, že vrah měl štěstí na své straně.21

Doktor Pender.

Raymond West.

Povídka Zlaté pruty se zpočátku tváří jako příběh o hledání ztraceného pokladu.22 Raymond West ve svém vyprávění putuje podél anglického pobřeží do Cornwallu, konkrétně do „divokého a skalnatého“ místa zvaného Polperran, přesto ho navzdory zápletce i prostředí rozčiluje, když ho teta označí za romantika.23 V těchto raných případech se nicméně Raymond (jehož hranaté rysy na ilustraci v časopise doplňuje i elegantní motýlek) snaží zapůsobit na svou přítelkyni, „moderní malířku“ Joyce Lemprièrovou, která ho ráda škádlí. „Raymondovi se prostě jenom líbí, jak ta slova [nevyřešené záhady] zní, a chce se mu je říkat nahlas,“ informuje všechny hned v úvodní povídce a nikdo z jeho přátel se ho nezastane. Tento příběh o zlatě, které vezla potopená loď španělské Armady, se nakonec samozřejmě rozvine ve víc než jen obyčejné hledání pokladu. Slečna Marplová ponechá stranou vložku v podobě atmosféry „strašlivé předtuchy zla“ a místo toho se soustředí na stopy pneumatik a podvod, i když dělí svou pozornost mezi Raymondovo vyprávění a vlastní pletení. „Můj názor by se ti asi nelíbil, drahý,“ naznačuje synovci, „všimla jsem si, že mladým lidem se často nelíbí.“ Pravděpodobně má pravdu, neboť ho v rámci řešení i mírně pokárá. Její řešení také poukazuje na to, kolik toho slečna Marplová ví o světě, od zvyků zahradníků po význam křesťanských svátků. „Jsi tak důvěřivý, drahý,“ říká Raymondovi. „Asi to bude tím, že jsi spisovatel a máš tak bujnou představivost.“

Další záhadu vypráví Joyce. Zanedlouho se zasnoubí s Raymondem a její jméno se později změní na Joan; to jsou ty rozmary tvůrčích typů.24 Joyce vnímá svou ženskost v rámci Úterního klubu jako svou silnou stránku, pokud jde o „hru“ na dedukci. „Vsadím se, že já vás v téhle hře všechny porazím,“ prohlašuje. „Říkejte si, co chcete, ale žena má in-tuici, která je mužům odepřena. A já navíc nejsem jenom žena – jsem také umělkyně. Vidím i to, co vy ne. A kromě toho jsem se jako umělkyně potulovala mezi nejrůznějšími lidmi a v nejrůznějších prostředích.“ Taková tvrzení vyřčená samostatně mohou znít rozumně, dokud nevypustí poslední bombu v podobě špatného odhadu. „Znám život tak, jak ho tady naše zlatá slečna Marplová nikdy nemůže poznat.“ Christie sama se při porovnávání síly mužského a ženského myšlení nepřikláněla ani k jedné straně. Slečna Marplová je jedním z mnoha případů její tvorby, kdy ženy přechytračí opačné pohlaví, ale v roce 1966 v jednom rozhovoru prohlásila: „Jen málo lidí vás skutečně podněcuje tím, co říkají. A jsou to obvykle muži. Muži mají mnohem lepší mozek než ženy, nemyslíte? Jsou mnohem originálnější.“25 Ve chvíli, kdy na Joyce dojde řada a předkládá záhadu Krev na chodníku, si už skutečné schopnosti slečny Marplové uvědomuje mnohem více.26

>

Krev na chodníku se vrací do Cornwallu, tentokrát do malé vesnice Rathole, jejíž reálnou předlohu zřejmě představovala lokalita zvaná Mousehole.27 Doprovodná ilustrace v The Royal Magazine zobrazuje Joyce jako moderní ženu své doby, s krátkými, ulízanými vlasy a výrazným make-upem vytvářejícím téměř androgynní vzhled. Její příběh se týká čehosi, co vypadá jako krev objevující se na chodníku, což se považuje za znamení blížící se smrti. To se zjevně potvrdí, poté co dojde k incidentu na moři. Joyce je blahosklonně přerušována Raymondem, který si zoufá nad její zmínkou o španělském „ostřelování“ části vesnice („Snaž se být historicky přesná, Joyce.“), a příběh vyžaduje poměrně silnou dedukci, aby se všechny dílky poskládaly dohromady, protože řetězec stop vede ze všeho nejvíc ke zmatku. Joyceino vidění mohlo mít ve skutečném světě původ v historce, kdy Christie jednou viděla obličej své sestry Madge pokrytý krví… a pak se ukázalo, že to byl jen obarvený nugát.28

Zatímco muži trvají na tom, že „máme málo informací“, slečna Marplová se jen usměje a pronese poznámku, která zdánlivě může vypadat skoupě, ale ukazuje, jak málo toho muži z klubu vědí o životě. „U mě je to samozřejmě něco jiného,“ pokračuje slečna Marplová, než vyřeší záhadu, na kterou Joyce sama nepřišla. Kromě tvrzení, že ženy si všímají oblečení více než muži (což je důležitý prvek pro rozuzlení celého příběhu), slečna Marplová prohlásí, že „pro mě, když si tu tak pěkně v klidu sedím, je to mnohem jednodušší než pro vás tam na místě, má milá. Navíc jako malířka jste mnohem citlivější na atmosféru určitého prostředí, že?“ Tuto poznámku slečny Marplové lze, jak je pro ni obvyklé, chápat buď jako kompliment, nebo jako kritiku. V tuto chvíli už je i Raymond donucen uznat schopnosti své tety, která mu vlídně vysvětlí: „Na venkově se děje spousta špatností.“

V páté povídce představuje místní advokát, pan Petherick, kuriózní případ Motiv kontra příležitost^29. Petherick hosty ujistí, že vyprávění nebude plné odborného žargonu, možná i zastrašen slečnou Marplovou, která směrem k němu šermovala pletacími jehlicemi a požadovala „žádné právnické slovíčkaření“. Tyto povídky jsou koneckonců určeny spíše pro večerní zábavu než právnicky vzdělaným čtenářům. Nicméně případ se týká právnického dokumentu – konkrétně závěti, která je zřejmě nahrazena prázdným listem papíru. Slečna Marplová jej rozluští s takovou lehkostí, že se až „rozchichotala a vydrželo jí to opravdu dlouho“. Tentokrát ji k řešení navede vzpomínka na „malého Tommyho Symondse“. Tento „malý uličník“ rád dával hádanky, v nichž mohl nachytat svou učitelku, a ač Raymond trvá na tom, že Tommy Symonds zcela jistě nemá s případem pana Pethericka nic společného, slečna Marplová prokazuje opak. „Existuje něco, co byste nevěděla?“ ptá se pan Petherick. Velmi pravděpodobně ano, ale slečna Marplová zatím každý případ vyřešila, i když věnovala svou pozornost také pletení.

Joyce Lemprièrová.

Pan Petherick.

Slečna Marplová.

Nakonec se v povídce Znamení dostane řada i na slečnu Marplovou, aby vyprávěla. Jak se Christie přiznala, název povídky jí přišel „poněkud směšný“.30 (Originální titul zní Otisk palce svatého Petra – The Thumb Mark of Saint Peter – pozn. překl.) Úvod jen potvrdí skutečnost, že je slečna Marplová bystrou pozorovatelkou života. Jak později Christie přiznala v jednom dopise obdivovateli, slečna Marplová „měla spoustu koníčků – sledování ptáků, zahradničení, trochu drbů o sousedech, možná o něco víc, než o čem víte“.31 Právě poslední záliba umožňovala, aby byla slečna Marplová tak důsledně podceňována, protože jen málokdo věnuje pozornost tomu, co skutečně dělá. Trocha lehké práce na zahradě, to ano, ale zároveň přitom bedlivě sleduje dění ve vesnici. Současně s vydáním této povídky napsala Christie krátký článek s názvem „Dělá ze ženy její instinkt dobrého detektiva?“32 Je to zajímavý text, už jen svou rozporuplností. Vypadá to, jako by Christie neustále zlehčovala ženské schopnosti, a zároveň je v samotném díle nenápadně zdůrazňovala. „Ženy nejsou metodické,“ prohlásila a my to můžeme velkoryse přijmout jako projev rozlišení mezi precizností Hercula Poirota a instinktivnějším chápáním slečny Marplové. Ještě více matoucí je toto tvrzení v článku:

Ženy se přece jen o zločin opravdu nezajímají. Když je po všem, zločinec je jen nepřítel společnosti a ženy se o nic tak neosobního vážně nestarají. Pokud má muž mnoho žen nebo manžel zavraždil svou choť kvůli jiné, to je zajímá. Přitahuje je na tom právě ta osobní stránka.

Povídky Chrámek bohyně Astarté a Modrý muškát vyšly česky rovněž ve výboru Poslední seance (Kalibr, Praha 2020). Obálka je převzata z amerického originálního vydání (William Morrow, 2019), navrhl ji Matt Griffin.

Chrámek bohyně Astarté a Krev na chodníku byly zařazeny do výboru Letní záhady (Kalibr, Praha 2022), obálku s použitím ilustrace Prokopa Wilhelma navrhla Kateřina Stárková.

Na první pohled jde o bizarní názor, neboť jsme si vědomi, že Christie sama se o zločin zajímala, stejně jako celá řada jí vytvořených ženských postav. Možná bychom mohli slovo „zločin“ nahradit souslovím „systém trestní spravedlnosti“, což by dávalo větší smysl v době, kdy se ženy s mechanismem dopadení, souzení a trestání zločinců setkávaly jen zřídkakdy, i když zločinnost je málokdy „neosobní“. Christie nepodceňovala vrozené schopnosti, které podle ní mnoho žen mělo. Ve stejném textu tvrdila:

Ženy jsou v soukromých a osobních otázkách úžasnými detektivy. Vědí vše o panu Jonesovi a slečně Brownové, že se Robinsonovým už nevede tak dobře jako dřív a že se pan White oženil s paní Whiteovou pro peníze. Nic je neošálí. Prostě to vědí! Jednoduše je to proto, že mají zájem. Whiteovi bydlí hned vedle a Robinsonovi přes cestu. A na tom v tomto životě záleží.

Zdá se, že Christie zde podceňuje síly nejen svoje, ale i celého pohlaví, ale také spravedlivě upozorňuje na odborné znalosti žen, které se od těch mužských liší, zejména v době, kdy ženy zůstávaly většinou v domácnosti a muži chodili do práce. To znamenalo, že se zdokonalovaly v jiných oblastech a rozuměly jemnostem společenských a charakterových změn, kterých si muži zřejmě nevšímali.

„Vy se smějete, drahouškové,“ říká slečna Marplová na začátku povídky, poté co si ji Joyce sarkasticky dobírá s očekáváním něčeho „opravdu pikantního“. Není dosud jasné, kolikrát bude muset slečna Marplová přelstít své společníky, aby jí byl přiznán patřičný respekt, ale je zřejmě, že pro získání titulu „šampion klubu“ ani pět vítězství nestačí. Pro dedukce slečny Marplové je znovu důležitý život na vesnici, kam je zasazen i její případ. Zmiňuje i další záhady, aniž by je rozváděla do podrobností: Proč si paní Simsová oblékla svůj nový kožich jen jednou jedinkrát? Kdo rozstříhal síťovku paní Jonesové? To se nikdy nedozvíme, i když pozdější odhalení, že se paní Jonesová „zbláznila“ (řečeno slovy slečny Marplové), může poskytnout vodítko.33 Setkáváme se také s novou příbuznou slečny Marplové, její neteří Mabel, která podle všeho není Raymondova sestra, a je tedy pravděpodobně dcerou dalšího sourozence (otázky na podrobnosti rodokmenu Marplových nejsou nikdy zodpovězeny). Mabel je popsána jako „hloupější“ a zjevně není podle slečny Marplové vhodný typ na vraha. Nicméně když Mabelin manžel po dvou letech manželství zemře, stane se Mabel předmětem vesnických klepů, které právě to naznačují. Slečna Marplová se vydává očistit jméno své neteře.34

Slečna Marplová nechodí kolem horké kaše, ani když jde o vlastní rodinu. „Není kouře bez ohně,“ trvá na svém, když mluví s Mabel. Pokud není jen pozorovatelkou příběhu, ale jeho hlavní hrdinkou, chová se energičtěji a se svou neteří mluví mnohem ostřeji než při různých zdvořilostních příležitostech, u kterých jsme se s ní zatím setkali. „Jestli jsi udělala nějakou hloupost, tak to proboha řekni,“ pokárá Mabel, protože už má dost neteřiny neschopnosti dát se dohromady. „Můžeš si být jistá, že ti to v očích ostatních lidí nijak nepomohlo,“ dodává. Také prozrazuje, čemu věří a čemu ne; věří v Boha, jak říká, modlí se, aby jí v její situaci pomohl, ale nedůvěřuje lékařům, což by mohlo vysvětlovat, proč chce v jednom z dalších příběhů poslat nějakého na šibenici. „Já osobně se doktorům i jejich lékům vyhýbám,“ tvrdí a později dodává, že starý recept na čaj „je nad všechny léky“. A její „pravá víra“ jí pomůže případ vyřešit, a to překvapivě přímým způsobem.

Slečna Marplová a Raymond West, nakreslení Alanem J. Bowyerem pro Hush Magazine Williama Collinse, který v únoru 1931 otiskl povídku Znamení.

Na konci povídky je rozluštěna nejen záhada, ale také otázka rodícího se románku, která protkává každou schůzku klubu, neboť slečna Marplová přichází na to, proč o ní Joyce smýšlí jako o „tetě“. To Raymonda frustruje, není mu totiž dovoleno, aby tuto novinku sdělil sám, a snobsky se ohradí proti tvrzení, že jeho teta vidí podobnost mezi jeho návrhem a nabídkou, kterou učinil mlékař. „Všichni jsou si podobní,“ je přesvědčena slečna Marplová, „ale naštěstí si to nejspíš neuvědomují.“

První půltucet případů o slečně Marplové měl takový ohlas, že se Agatha Christie brzy pustila do psaní dalších záhad pro tuto postavu. Autorka však zároveň vlastním přičiněním čelila stejnému problému, s jakým se setkala u Poirota. Vytvoření starších detektivů, jako byla slečna Marplová, „se ukázalo velice nešťastné,“ napsala Christie později, „neboť se měla v mém životě nadlouho udržet. Být já nadána jasnozřivostí, byla bych si jako svého prvního detektiva vymyslela nějakého předčasně vyspělého školáka; byl by pak mohl stárnout se mnou.“35 Christie však nebyla cynickou autorkou detektivních románů, psala o věcech a lidech, kteří ji zajímali, a fakt, že tyto příběhy přinesly tolik radosti i jiným, představuje téměř příjemný vedlejší efekt. Bez ohledu na to, jaký úspěch mohla sklidit detektivka ze školních lavic, se jistě najde jen málo čtenářů, kteří by slečnu Marplovou vyměnili za jakoukoli alternativu.

Obálka prvního českého vydání v kompletní „černé řadě“ detektivek Agathy Christie (Knižní klub, Praha 1998). NAHOŘE VPRAVO: Autorkou návrhu obálky zatím posledního českého vydání (Kalibr, Praha 2024) je Kateřina Stárková.

Vražda na faře

(román, 1930)

Když Agatha poprvé představila slečnu Marplovou jako „starou pannu“, zdálo se pravděpodobné, že měla na mysli jak své vlastní poměry, tak i vzpomínky na staré příbuzné. I když ona sama definici „staré panny“ nenaplňovala, byla vdaná a měla dítě, po určitou dobu viděla svou budoucnost jako svobodná žena a slečna Marplová možná naznačovala její optimismus pro tento nový životní směr.36 „Stará panna“ je spojení, které vyšlo z módy kvůli jeho problematickým konotacím, že žena bez manžela je chápána jako odlišná nebo dokonce méněcenná. Do značné míry toto jistě tvoří základ raných případů slečny Marplové – kdo by naslouchal postarší ženě, která ani nepoznala pravou a trvalou lásku a nedokázala se začlenit do zavedené společnosti tím, že by se stala oporou pro svého manžela a rodinu?

Griselda Clementová a slečna Marplová, jak byly 5. září 1930 znázorněny v Chicago Tribune.

Agatha a Archie Christieovi se rozvedli v roce 1928, ale ani ona dlouho nezůstala nezadaná. V roce 1930 se seznámila s o čtrnáct let mladším archeologem Maxem Mallowanem a z její korespondence okamžitě sálá radost, kterou jí do života vnesl. „Je to báječný rok,“ napsala autorka v červenci svému příteli, nakladateli Allenu Laneovi.37 V září mu napsala znovu, dva dny po svatbě s Maxem, a požádala Lanea, aby jí odpustil „nesouvislý dopis“, protože „odjíždím do Benátek a toulat se Řeckem – a navíc s manželem. Ani nevím, jak se to stalo, protože jsem byla pevně rozhodnutá něco takového znovu neudělat – opravdu mě to překvapilo!“38 Dopis pak pokračoval Maxovým popisem:

Je o dost mladší než já a všechno je to velmi nevhodné – jako všechno, co dělá člověku radost! On je archeolog a já jsem z toho samozřejmě vedle – budeme se toulat po podivných místech a budeme mít nádherný život. – Setkal jste se s ním – ale asi jste si ho nezapamatoval, protože on nikdy nemluví!! Nechápu, jak můžu být takový blázen! – Ale držet se při zdi za každou cenu je opravdu odporné krédo!39

V roce 1930 se Agatha Christie dočkala i významného profesionální postupu, neboť v druhé polovině roku vyšla Vražda na faře. Nejprve se objevila v srpnu na pokračování v Chicago Tribune (a s ní i ilustrace zobrazující slečnu Marplovou s hranatými rysy a velkým nosem) i v dalších periodikách a 13. října vyšel román jako první Christiina kniha v nové edici Collins Crime Club.40

Příběh byl pravděpodobně napsán v roce 1929, což znamená, že šlo o jediný detektivní román se slečnou Marplovou, který Agatha Christie vytvořila jako neprovdaná žena.41 To může být vysvětlením, proč se v knize věnuje taková pozornost svobodným ženám (kromě slečny Marplové tu vystupují i další starší dámy ze St. Mary Mead, jako například slečna Hartnellová a slečna Wetherbyová), stejně jako nenucené přezíravosti vůči nim, která se nakonec ukáže jako neuvážená. Vypravěčem příběhu je vikář Leonard Clement, jehož žena Griselda popisuje slečnu Marplovou jako „hroznou“ a „nejhorší drbnu ve vsi“. Vikář s ní trochu nesouhlasí a oceňuje smysl pro humor slečny Marplové, což nepřekvapí, protože mu Christie přisoudila obrovský smysl pro ostrovtip a upřímnost. Ta se projevuje především na první stránce, kdy farář nenuceně poznamená, že „ten, kdo by zavraždil plukovníka Protheroea, by prokázal světu velikou službu“. Tyranský a panovačný plukovník je jistě neoblíbenou postavou, dokonce i ve své vlastní rodině, a poté co ho v pracovně na faře někdo zastřelí, příliš slz nikdo neuroní.

I když ke slečně Marplové cítí některé postavy zášť, je na počátku popisována jako „bělovlasá paní“, která má „mírné, příjemné vystupování“, ačkoli je známo, že tento zjev klame. Zatímco její přítelkyně, slečna Wetherbyová, „až nepříjemně srší energií“, za „nebezpečnější“ je považována právě slečna Marplová. Neváhá se chovat k jiným shovívavě jen na základě jejich mládí, stejně jako se oni chovají k ní vzhledem k jejímu stáří. Když Griselda například navrhne nevinné vysvětlení vztahu dvou postav, které spolu podle všeho mají poměr, slečna Marplová ji jen poplácá po paži: „Vy jste velice mladá, má milá. Mysl mladých lidí je tak nevinná.“ A jako vždy vlastní názory slečny Marplové odrážejí její pozorovací schopnosti, jak minulé, tak současné. Vzpomene si na vesnické příhody, které tvoří paralelu odvíjejících se událostí, a zároveň jí není cizí stará dobrá zvědavost a špehování.42 „Slečna Marplová vždycky všechno věděla,“ poznamenává vikář. „Zahradničení je dobrá kouřová clona a na pozorování ptáků dalekohledem se dá také leccos svést.“ I když si jeho žena myslí, že je slečna Marplová „jedovatá baba“, vikář správně usuzuje, že „tenhle typ drbny má vždycky pravdu“. Jak tvrdí slečna Marplová, přinejmenším v St. Mary Mead „nějaké ty klepy rozhodně nejsou nic dobrého nebo laskavého, ale často jsou pravdivé“. Když si jedna postava povšimne, že toho slečna Marplová hodně ví, vikář jí vysvětlí: „Díky tomu je myslím dost nepopulární.“ Tyto znalosti jdou za hranice vesnice a její četba amerických detektivek jí pomáhá ovlivňovat vyšetřování, které komplikují navzájem si odporující přiznání manželky plukovníka Protheroea Anne a jejího milence, malíře Lawrence Reddinga.

O první české vydání románu se postaralo nakladatelství Melantrich, které ho v roce 1991 zařadilo do edice Gong. Autorem návrhu obálky je Zdeněk Majzner, graficky ji upravila Vlasta Machová.

„Chytří mladí muži o světě vědí dost málo,“ konstatuje slečna Marplová, když se připravuje na blížící se příjezd svého synovce, spisovatele Raymonda. Vikář nemá Raymondovy knihy „o nepříjemných lidech, kteří vedou mimořádně nudné životy“ příliš v lásce, ale všimne si pobaveného pomrkávání slečny Marplové během synovcových arogantních proslovů. Raymond odmítá St. Mary Mead jako „stojatý rybník“, což je metafora, s níž jeho teta souhlasí, neboť podle ní „nikde nenajdeš víc života než v kapce vody ze stojatého rybníka, když se na ni podíváš pod mikroskopem“. Třebaže Raymond může považovat St. Mary Mead za nudnou vesnici, děje se toho tady opravdu hodně. Nicméně je to místo, kde se služebnictvo stále považuje za nutnost, protože tradiční britský třídní systém sejde na úbytě, až poté co status quo na konci desetiletí nadobro rozvrátí druhá světová válka. Obyvatelé samozřejmě nic netuší, a tak si naříkají nad nízkou kvalitou „pomocných sil“. Farář si obzvláště zoufá nad vlastní služebnou, která „si zřejmě vychutnávala rafinovanou kombinaci nedovařených a převařených chodů“, ačkoli zároveň chápe, že kdyby byla velmi dobrá služebná, nemohli by si ji už dovolit. Vnější svět uplatňuje své vlastní vlivy a šok z první světové války je dokonce uváděn jako možná obhajoba jednoho z podezřelých. V tomto okamžiku leží St. Mary Mead ve fiktivním hrabství Downshire, ale zdá se, že v nadcházejícím desetiletí dojde k překreslení hranic hrabství, neboť se v roce 1942 nachází v Radfordshire (i toto hrabství je fiktivní).43 Christie byla ráda, že byla tak vágní, když uvedla, „že přesná poloha St. Mary Mead není dána, ale z Londýna se tam dá dojet vlakem nebo autem zhruba za hodinu a půl a zřejmě stejná vzdálenost platí i od jižního pobřeží“.44 O desetiletí později se ohradila proti tvrzení, že vesnice leží ve skutečném hrabství Berkshire, a jednoduše uvedla, že se nachází „třicet až čtyřicet mil od Londýna – spíše na jih než na sever“.45

Třetí české vydání bylo zařazeno do Bertelsmannovy knižnice bestsellerů (Knižní klub, 1999); obálku navrhlo TYPO studio.

Formálního vyšetřování vraždy se ujímají inspektor Slack a plukovník Melchett, jimž pomáhají a zároveň je frustrují obyvatelé vesnice. Slackovo chování je popisováno jako „hrubé a mimořádně arogantní“, což mu způsobí problémy, když ani nedovolí faráři zmínit důležité informace, protože to neodpovídá jeho dosavadní metodě pátrání. Plukovník Melchett, Slackův nadřízený, je o něco lepší, i když s ním slečna Marplová lehce manipuluje; z jejího sdělení „obávám se, že na světě je mnoho špatnosti“ málem dostane mrtvici. „Takový čestný řádný voják jako vy, plukovníku, o těchto věcech nic neví.“ Melchettovi se poučování od opačného pohlaví moc nelíbí a odmítne mu připisovat velké zásluhy. Po přiznání Anne Protheroeové prohlásí, že „je žena a ženy takhle hloupě jednají. Ani na okamžik jsem nevěřil, že to udělala… Nevěřil byste, jaké hlouposti ženy dokážou vymyslet.“

Kdo se setká se slečnou Marplovou, je nucen akceptovat její schopnosti, které vypadají téměř nadpřirozeně, například když v klíčovém okamžiku vyšetřování padne její stín až strašidelně na stůl se snídaní na faře. Farář si sice postěžuje: „Důsledně si o každém myslí jen to nejhorší,“ ale zároveň uznává: „Žádný detektiv v celé Anglii se nevyrovná neprovdané dámě neurčitého věku, která má spoustu volného času.“ Avšak i slečna Marplová občas potřebuje pomoc, aby mohla případ dotáhnout do konce, protože její instinkt může pomoci jen do určitého okamžiku a pak je nucena nastražit past, aby dostala viníka před soud. Po dopadení a zatčení jsou rychle přeskočeny náležitosti trestního práva roku 1930, jelikož všichni vrazi budou dozajista pověšeni. Jeden z obyvatelů městečka se nad tímto bodem krátce zamyslí a dodá, že „v dnešní době nám připadá upalování čarodějnic jako něco strašlivého. Věřím, že přijde den, kdy se otřeseme při pomyšlení, že jsme mohli věšet zločince.“

Agatin vlastní náčrt St. Mary Mead, nalezený v jejích zápisnících, zobrazuje většinu míst, která se objevila v románu.

Obyvatelé St. Mary Mead se zabývají životem jiných a, přinejmenším na faře, také světem detektivek. Vesničané čtou dobrodružství Arsèna Lupina, Sherlocka Holmese, spisy G. K. Chestertona a detektivku s názvem Skvrna na schodech. Poslední jmenovaný titul je sice smyšlený, ale o více než půlstoletí později byl uveden jako jeden z románů Jessicy Fletcherové z televizního seriálu To je vražda, napsala; slečna Marplová se stala inspirací pro její postavu, a tak se nejspíš o náhodu nejedná.46

Román Vražda na faře vznikl i pod vlivem Christiiny vlastní povídky Detektivové lásky, poprvé vydané v roce 1926. Také v této povídce vystupuje párek milenců, oba se přihlásí k odpovědnosti za vraždu a příběh dospěje k podobnému závěru jako román.47 Zločin vyšetřuje záhadný pan Quin se svým přítelem, panem Satterthwaitem, ale povídka nebyla zařazena do sbírky Quinových příběhů, která knižně vyšla rovněž v roce 1930, pravděpodobně právě kvůli podobnosti s Vraždou na faře.

Když Agatha Christie po letech na román vzpomínala, přiznala: „Nemohu si vzpomenout, kde, kdy a jak jsem ji psala, proč jsem ji začala psát, a dokonce ani na to, co mě podnítilo vymyslet novou postavu – slečnu Marplovou –, aby v tom příběhu vystupovala v úloze detektiva. Rozhodně jsem tehdy neměla v úmyslu s ní po zbytek života pokračovat. Netušila jsem, že se z ní stane soupeřka Hercula Poirota.“48 Ačkoli se román považuje za klasický příběh Agathy Christie, sama autorka už si jím nebyla tak jistá, když nad ním při psaní své autobiografie přemítala.49 „Nemám z ní takovou radost jako tenkrát. Je v ní, myslím, přespříliš postav a příliš mnoho vedlejších zápletek.“50 Christie má v tomto případě naprostou pravdu; například odstranění archeologa doktora Stonea a jeho sekretářky Gladys Cramové z většiny adaptací dává skutečně smysl. „Hlavní zápletka však je rozhodně dobrá,“ pokračuje Christie. „Městečko mi připadá zcela skutečné – a opravdu se mu některá městečka pozoruhodně podobají i v dnešní době. Mladinké děvečky ze sirotčinců a dokonalé služebné mířící k vyšším cílům se vytratily, ale ženy, jež přišly po nich, jsou právě tak skutečné a lidské – třebaže, musím říci, ani zdaleka ne tak dovedné jako jejich předchůdkyně.“51

Obálka třetího vydání v Knižním klubu (Praha 2009).

Jak se zdá, čtenáři si román užívají více než Agatha Christie, protože ústřední záhada funguje velmi dobře, stejně jako zábavné a zasvěcené komentáře vypravěče. Bývá obtížné toho dosáhnout, jak později Christie přiznala v jednom z rozhovorů: „Je to jako s přípravou omáčky. Někdy se vám podaří namíchat všechny ingredience správně a vy máte úspěch.“52 Recenze byly vesměs příznivé. Daily Mirror konstatoval, že „matení je udržováno velice dobře“, zatímco The Times Literary Supplement poznamenal, že „jako detektivka má tento příběh jedinou chybu. Je těžké uvěřit, že pachatel mohl Prothera [sic] zabít tak rychle a tiše… Slečna Marplová sice nakonec vraha odhalí, ale člověk má podezření, že ve skutečnosti by na to přišla mnohem dříve.“53 The Yorkshire Post tvrdil, že „v méně zručných rukou by se tito obyvatelé vesnice mohli snadno ukázat jako nesnesitelně nudní. Ale i ty nejprozaičtější postavy si cosi vypůjčily z bystrosti Agathy Christie.“54 Recenzent z The Observer H. C. O’Neill shledal „v jejím novém pokusu o zachování tajemství jasnou originalitu. Prozradí ho hned na začátku, obrátí ho naruby, zdánlivě dokáže, že ono řešení nemůže být pravdivé, a navodí tak atmosféru zmatku.“55

V roce 2022 vyšly v americkém nakladatelství William Morrow detektivky se slečnou Marplovou v paperbackové edici, obálky k ní navrhla a ilustrovala Holly Ovendenová. České vydání Vraždy na faře z téhož roku pod značkou Kalibr tuto grafickou úpravu převzalo.

Table of Contents

VĚNOVÁNÍ

POZNÁMKA AUTORA

POZNÁMKA ČESKÉ REDAKCE

PODĚKOVÁNÍ

PŘEDMLUVA

SEZNÁMENÍ SE SLEČNOU MARPLOVOU

PRVNÍ KAPITOLA

Záhady Úterního klubu

Vražda na faře

DRUHÁ KAPITOLA

TŘETÍ KAPITOLA

ČTVRTÁ KAPITOLA

PÁTÁ KAPITOLA

ŠESTÁ KAPITOLA

SEDMÁ KAPITOLA