ACH, TY DĚTI

Copyright © Petra Dvořáková, Petra Soukupová, Michal Viewegh, Jana Poncarová, Bianca Bellová, Viktorie Hanišová, Kateřina Surmanová, Kristýna Trpková, Markéta Pilátová, David Urban, Boris Dočekal, 2026, „Marek Epstein“ c/o DILIA, 2026

Illustrations © Adéla Ťopková, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1038-4

Jejich geny jen tak něco nepřerazí, takže i Toníček a Maruška vypadají jako malý shrečata. 

PETRA DVOŘÁKOVÁ

hogo fogo

Jestli někoho doopravdy nesnesu, tak je to Helena. Helena a celá ta její famílie. Vlastně vůbec nechápu, kam dal Vojta oči, když ji tenkrát sbalil. Možná i on dneska lituje, jenže něco takovýho se v naší rodině těžko přiznává. A závazek, to je něco, co platí. V případě manželství navždycky. Zvlášť tady v Brně se my všichni z vyšší třídy známe. Víme, jaký máme auta, kdo co koupil za nemovitost a koho s kým nachytala manželka. Koukáme si tak trochu do talíře, tak není záhodno dělat moc rozruchu. Jenže už tím, že si maminčin mazánek vzal takovouhle... Když o tom tak uvažuju, tak možná byla Helena fakt asi chytřejší, než si myslím. Kdo by to byl do ní řek? Taková zrzka, obtloustlá, se špičatým nosem, nemůžu si pomoct, ale dost mi připomíná Fionu ze Shreka. Samozřejmě v té horší verzi. Dělá asistentku ve škole a asi si připadá jako odbornice na výchovu. Přitom ve skutečnosti na podřadný sídlištní základce utírá zadek jakýmusi postiženýmu děcku. Bohužel, jak už to u takových typů bývá, jejich geny jen tak něco nepřerazí, takže i Toníček a Maruška vypadají jako malý shrečata. Z ušlechtilých rysů po Vojtovi nechytli vůbec nic. Pokaždý, když je vidím, jsem o to pyšnější na Kristýnku. A naplno si uvědomuju, jaký jsme měli s Karlem štěstí. Jasně je vidět, že patří k nám – útlý krk, výrazné oči, dlouhé štíhlé prstíky. Pusinka jako jahůdka. Ale hlavně – Kristýnka se umí chovat. Nikdy neskáče druhým do řeči, platí o ní, že to má v krvi. Doslova. Ne jak tihle malí ďasi, kteří jsou schopni zbořit dům. Pořád něco melou, běhají, dupou, dohadují se, a to chodí do čtvrtý třídy. Kristýnka je třeťačka a tohle by si nikdy nedovolila.

Máti jich má taky dost, a to sotva přijeli. Ale nejde jen o to, že jsou hluční, to by člověk přežil, ale aby se jeden bál, že zdemolují vybavení celýho domu. Tahle naše vila je takový rodinný stříbro. První republika, po rekonstrukci, všechno tu drží styl. Kolik nás to s Karlem stálo, to raději ani neříkám, jen třeba než jsme sehnali tu originální dlažbu nebo co zabralo zrestaurování oken… Ale je to něco, co nás reprezentuje, co ukazuje, kdo jsme, do toho peníze člověk vrazit musí. Samozřejmě, není to úplně vila Tugendhat, ale co dělá na Tugendhatce architektura, to my dotahujeme svou noblesou.

S Karlem máme horní patro, máti žije dole. Je tu sama už spoustu let, táta umřel na mrtvici, ale myslím, že jí to nevadí. Někdy si říkám, že dokonce po jeho smrti pookřála. Celé dny to tu leští a kultivuje, říká, že jí jde z ulice vidět až na stůl. Sice to přehání, protože sem by fakt nikdo nedohlídl, ale já chápu, jak to myslí. Rodina musí vypadat. A to se vším všudy. Tohle Kristýnku taky učíme od malička – je dcerou primáře, musí reprezentovat. Ale jinak ji držíme zkrátka. O všechno si musí pěkně poprosit, nic nedostane jen tak.

Snášet tu šerednost a nekultivovanost, co sem vnáší brácha s rodinou, to je pro nás na hraně sil. I když je to jen párkrát do roka, protože ani Vojtěch se sem naštěstí moc nehrne. Dneska odbudeme novoroční oběd a zase bude na půl roku klid.

„Tatí, tatí, on si tu zase prdnul,“ zaječí Maruška a chytí se za nos. Sedíme zrovna u stolu a obědváme srnčí na smetaně, připravovali jsme to s máti od rána. Do nosu mě udeří odporný sirovodíkový puch. A co udělá Fiona? Zasměje se, jako by se nic nestalo. Všimnu si, jak se matce nepatrně stáhnou rty, jako by si do pusy dala nechutné sousto. Ten kostýmek od Chanelu jí sluší i v sedmdesáti. Každý její pohyb je decentní a kultivovaný, skoro jako by ani nejedla. Zato shrečata hltají knedlíky, jako by je ani nepotřebovala pokousat.

„Fuj, co je to za hnusnej zčernalej nůž,“ obhlíží malá shrečice příbor a natahuje ruku k Vojtovi.

„To je stříbro, tak o tom neříkej, že je to fuj. Jenom lidi na úrovni můžou jíst ze stříbra,“ vysvětlí jí máti. Trochu se jí u toho zachvěje drobná sponka, kterou si svázala vlasy. Káravě loupne očima po bráchovi. Ten zrudne v obličeji a myslím, že i on se těší, až se se svou rodinkou vrátí do bažiny. I když teda vůbec nechápu, jak tam může žít. Ale možná raději snese bažinu než se pořád dívat na ten kontrast tady a připomínat si, čeho se musel kvůli Fioně vzdát.

„A jsou jakože drahý?“ zeptá se Maruška a krčí u toho ušmudlaný nos.

„Jistěže. Mají obrovskou cenu. Jsou to starožitnosti, koupila je moje prababička ve Vídni,“ vysvětlí znovu matka a s grácií nasouká do pusy ždibíček knedlíku.

„Kristýnko, a jak se ti daří v tom tvým hraní na kytaru?“ zeptá se Fiona, myslím, že se tím falešným zájmem snaží maskovat, že je úplně pitomá a nemá ponětí, o čem se dá u svátečního stolu konverzovat.

„Na mandolínu,“ opraví ji naštvaně Karel. Potrpí si na chirurgickou přesnost, těžko mu vysvětlit, že mezi takovýma lidma něco podobnýho nemůže čekat.

Kristýnka nejdřív opatrně odloží příbor, vždycky jsem na ni pyšná, že to udělá takovým pomalým kultivovaným pohybem. Pak se usměje, až se jí zatřese copánek. „Dobře. A paní učitelka ve zpěvu říká, že na mně staví.“

„Co na tobě staví?“ uchichtne se Tonda a u toho předvede, jak se mu převaluje rozžvýkaný kus masa v té jeho míchačce.

Všimnu si, jak se Fiona uchichtne.

„Že jako jsem nejlepší,“ odpoví Kristýnka a raději se zahledí do talíře.

„Tak to jo,“ přikývne Fiona. Určitě si představuje nějaké trapné vystoupení shrečat na školní besídce, kde huhlavě vypiskují v lepším případě písničky od Svěráka. Jenže Kristýnka chodí na opravdová vystoupení, už jsme taky podali přihlášku do prestižního sboru při Národním divadle v Brně. Těsně před svátky jsem dostala pod rukou zprávu, že ji tam přijmou.

Zbytek oběda proběhne v tichu, aspoň tedy mezi dospělými, shrečata samozřejmě pusu nezavřou.

„No nic, musím letět, mám jednoho pacienta po operaci, potřebuju se na něj podívat,“ mrkne Karel na hodinky. Služba v nemocnici mu sice začíná až v podvečer, ale je mi jasný, že tady už nevydrží. Pokaždý, když vychází z místnosti, vzpomenu si na doktora Sovu z Nemocnice na kraji města. I když teda samozřejmě mladýho.

„Zahrajeme si nějaký hry,“ navrhne pak Toník a kupodivu se mu podaří zlákat i Kristýnku. Máti jim rychle nabídne, ať si na šachovém stolku zahrají dámu, ale to shrečata odmítnou. Nakonec chuděrku Kristýnku přesvědčí, aby je vzala do dětskýho pokoje. Když se hrnou do patra, je to dusot, jako by vilu obsadilo stádo slonů. I na máti vidím, jak je nervózní. Pokaždý, když se nahoře ozve nějaký hluk, trhne sebou, jako by do ní střelili brok. Když se to stane po několikáté, neovládnu se a vyjedu na bráchu: „Vojtěchu, byl bys tak laskav a upozornil svoje děti, že babičce není jejich chování příjemné?“

Brácha zrudne, všimnu si, jak pohledem zabloudí k Fioně. Ta civí s otevřenou pusou, do které si právě nasunula vrstvu šlehačky. Taky by si ji mohla odpustit, copak nevidí, jak vypadá?

V té chvíli se svrchu ozve zavřísknutí, jako by některé z děcek nabodli na vidle.

„Můžeš si je laskavě srovnat?“ vyjedu už naprosto bez zábran.

Jenže místo Vojtěcha se do toho vloží Fiona: „Co ti pořád na našich děckách vadí? Že nejsou dost nóbl?“ Potom něžně zamrká na Vojtu, aby mu dala najevo, že si jeho ubohé podpory váží. S ní ale vůbec nehodlám diskutovat a znovu se otočím k bráchovi.

„Hele víš co? Já chápu, že sis zvolil úplně jinej životní styl, než je v naší rodině zvykem,“ loupnu okem opět po Fioně, „ale tady u nás má život jasně nastavenou úroveň, a když jsi v našem domě, máme právo ji vyžadovat.“ Ještě ani nedopovím a seshora se ozve taková rána, až matka ztuhne jak solný sloup.

Vyskočím z křesla a běžím po schodech nahoru. Nemusím chodit daleko, na chodbě se válí rozbitý keramický květináč a z něj trčí zlomený tchynin jazyk.

„Ona tvrdila, že umí hvězdu,“ ukazuje Kristýnka na Marušku. „Já jí říkala, že to nedokáže.“

Malá shrečice je najednou zaražená, čeká, co bude.

„Maruško, omluv se,“ řekne Fiona, která právě s funěním taky dorazila. Na rtu jí uvízla špetka bílýho krému.

„Promiň, teto, já to napravím,“ podívá se na mě holka a hned se vrhne ke květináči a začíná buclatýma prackama rozmazávat hlínu po koberci.

„Prosím tě, nech toho,“ vyjedu na ni a chytím ji vztekle za ruku. Ten keramický obal na květináč jsem sehnala ve starožitnostech. Dobový kousek. Kdyby věděli, jakou mi udělali škodu, možná by se zhroutili. Půlka Fionina platu by to nepokryla.

„Víš co?“ pochopí okamžitě brácha a sáhne do kapsy u kalhot. Vytáhne peněženku a z ní tisícovku. Jako by snad takový drobný mohly stačit. „Tady máš,“ vrazí mi bankovku do ruky a naštvaně zavelí: „Děcka, zvedejte se.“

Shrečata se nalepí na Fionu a hrnou se pryč. Trčím na chodbě s tisícovkou v ruce a nemám sil návštěvu slušně vyprovodit. Slyším, že s máti se rozloučí na půl pusy a pak ve vstupní hale klapnou vchodové dveře. Zaplaťpámbů, je to za náma. Možná dobře, že se ten květináč rozbil. Když si uvědomím, že by tu zůstali až do večera…

„Já ti, mami, pomůžu,“ promluví na mě Kristýnka, a než se stihnu obrátit, už nese smetáček a lopatku. Ona prostě ví, co je to úroveň.

Je týden po svátcích, život už zase běží v zavedených kolejích. Karel tráví v nemocnici celé dny, ale trpím mu to, protože pracuje na jakémsi výzkumu a vypadá to, že by letos konečně mohl získat cenu Neuron. Loni mu ji vyfoukl jakýsi dětský onkolog, jen proto, že byl starej. Asi aby si pak nevyčítali, že ho neocenili ještě za života.

Od rána v domě uklízím, zvažovala jsem, že bych vyměnila ty vázy ve vstupní hale, taky je potřeba nechat opravit kožený popruh na křesílkách. Před pár dny jsem si všimla, že je natržený. Vůbec nechápu, jak se to mohlo stát. Pak si vzpomenu na Fionu a její obří zadek. Určitě to byla ona. Užívám si poklidné dopoledne, když vzduch prořízne matčin zoufalý výkřik. „Kristepane!“ Napadne mě, že se jí udělalo špatně od srdíčka. Když vběhnu do místnosti, stojí u příborníku, opírá se o jeho desku a drží se za srdce.

„Proboha, mami, co se děje?“ Chytím ji v podpaží a pomalu odvádím do křesla.

„Tam… tam…“ ukazuje rukou ke skříňce a sotva lapá po dechu.

Nakouknu do otevřeného šuplíku. Nejdřív nechápu, co mi to ukazuje, ale pak mi to přece jen dojde.

„Chybí stříbro,“ vytlačí ze sebe matka a tiskne si dlaň na prsa.

Rychle očima přepočítám vidličky a dezertní lžičky. Ztratilo se pět kousků. Panebože, tak je to pravda. Samozřejmě ještě běžím do kuchyně, jestli se stříbro nezamotalo mezi běžné nádobí, ale kdepak. Jak je možné, že jsme si toho na Nový rok nevšimly?

„No jak, jak – byl tady takový kravál, že jsme byly večer rády, že je nádobí umyté. Leštila jsem to až druhý den a to mě nenapadlo počítat. Nenapadlo…“ zopakuje vyděšeně matka a v tu chvíli se sobě zadíváme do očí. Shrečata! Před nimi se mluvilo o tom, jakou to má cenu. Možná to celé zpunktovala Fiona – všimla jsem si, jak příbory obhlíží. Cpala se šlehačkou a u toho pomrkávala na ty dva jako o život. I já si musím na chvíli sednout, jak se mi rozbuší srdce. Tak nejen že nemají úroveň, ale ještě i kradou!

Podívám se na hodinky. Tohle nesnese odkladu.

„Já to vyřeším,“ obejmu matku kolem ramen, vlepím jí pusu na čelo a rychle se začnu oblíkat. Tohle těm smráďatům neprojde.

Chvíli mi trvá, než najdu panelák, ve kterém brácha s Fionou bydlí. Navštívila jsem je tu jen jednou a přísahala jsem si, že do Bystrce už nikdy. Jenže teď jde o rodinné hodnoty. Kouknu na hodinky, je kolem jedné, to už by Fiona mohla být doma, asistentky ve škole se nijak zvlášť nenadřou. Zvoním jak o život, chvíli to trvá, pak se ale ozve lupnutí v intercomu a pisklavý hlásek řekne „Prosím?“

„Tady teta, můžeš mě, Maruško, pustit dovnitř?“

V intercomu to na moment ztichne, už si myslím, že holka zmizela, ale pak se ozve bzučák. Chytím za kouli a vběhnu dovnitř. Výtah samozřejmě nejede, ale co čekám od takových socek, které se neumí postarat samy o sebe, natož o nemovitosti. Vyběhnu do druhýho patra, v pootevřených dveřích postávají obě shrečata.

„Tak kde to máte?“ vyjedu na ně, ani nečekám, až se objeví brácha nebo Fiona.

Maruška se podívá na Toníka, nasadí takový ten tupý výraz, že jako fakt nechápe, o čem jde řeč.

„Co kde máme, teto?“ zeptá se místo ní malý Shrek.

„Co asi – příbory!“ vyštěknu.

Ti dva na sebe zírají, jako by vůbec nechápali.

„Nedá se nic dělat,“ odstrčím děcka rukou a hrnu se do dveří. Zouvat se tady nemá smysl. Kuchyň je prázdná, dochází mi, že rodiče nejsou doma. Začnu zprudka otvírat šuplíky u linky, jen abych ztracené příbory našla. Děcka na mě vejrají, jako bych spadla z višně, já to ale jen tak nevzdám. Vyhazuju i další nádobí, mělo mi být jasný, že to nestrčí mezi ty svoje výprodejový lžičky, ale pořádně poschovávají.

„Co tady blbneš?“ ozve se mi najednou za zády Vojtěch. Vypadá vyjeveně, stejně jako shrečata.

„To ti povím, co tady blbnu. Zmizelo stříbro!“

Vojtěchovi jako by v první chvíli nedocházelo, o čem mluvím, ale u něj se to dá pochopit, on fakt nemá náhled, kam se to dostal a co je ta jeho socka zač.

„Matce se ztratily stříbrný příbory. A jedinej, kdo u ní byl, jste vy. Copak si nepamatuješ, jak se Maruška cpala do kuchyně, že odnese talíře?“

Vidím, jak se Vojtěch zhluboka nadechne, zní to, jako když nasává do obrovského vaku vodu. Pak zbledne a hned nato chytne lehce fialový odstín.

„Vypadni. Vypadni a hned!“ ukáže prstem ke dveřím. Shrečata na nás zírají, jako by se právě vylíhla z vajec. „Vypadni ven, ty snobko snobská,“ zopakuje Vojtěch ledovým hlasem. „Možná nežijeme na úrovni jako vy s matinkou, ale slušnosti máme víc než celá tvoje rodinka dohromady. Ne každej potřebuje ke štěstí to vaše hogo fogo. A jestli si myslíš, že nevidím, jak se na nás díváš, tak se dost pleteš. A nemysli si, že Helena je blbá.“

No nic, tak to bychom měli. Vše bylo řečeno. Jestli si o to bráška koleduje, tak to má mít. Dál s ním diskutovat nehodlám. Je mi to líto, ale tady bude mít co dělat policie. Pustím hromádku vařeček, které jsem právě držela v ruce, a zabouchnu šuplík. Vypochoduji z bytu, ani se na ty tři nepodívám. Tohle je definitivní konec.

Celé dva dny mi je z toho špatně. Udání na policii jsem už potřetí přepsala, ale pořád to není ono. Buď se mi zdá, že nic konkrétního neříkám a že je potřeba vyšetřovatele správně navést, na druhou stranu ale zase nechci, aby to vypadalo, že moc tlačím na pilu. To by jim mohlo smrdět příbuzenskýma hádkama a to by se pak na pátrání mohli vykašlat. Je sotva deset hodin, právě jsme s máti vypily dopolední čaj, když se mi rozezvoní mobil. Na displeji vidím, že volají ze školy.

Proboha, co můžou chtít?

„Dobrý den – prosím?“ Dávám si záležet, aby můj hlas zněl co nejkultivovaněji. I podle toho se hned pozná, s kým máte tu čest.

„Paní Picková, neděste se, ale potřebovali bychom, abyste přišla hned do školy. Kristýnka je v pořádku, ale máme tu jaksi problém,“ drmolí na mě třídní učitelka.

V tom okamžiku se mi rozbuší srdce. Problém? S Kristýnkou?

„Můžete mi laskavě říct, co se stalo?“

„Prosím vás, přijeďte, bude to tak lepší. Počkám na vás u paní ředitelky.“

Co si o sobě ta fuchtle myslí? Zavolá mi, pozve si mě na kobereček, a není ochotná ani říct, oč jde? Bez rozloučení praštím telefonem, huknu na máti, že musím pryč, popadnu v zádveří kožich a kozačky a vyběhnu k autu. Ke škole je to pár minut, došla bych to i pěšky, ale teď tam chci být co nejrychleji.

Hned za vchodovými dveřmi do budovy mě praští do nosu dusivý puch, to fakt učitelky nejsou schopné vyvětrat? Prudkým krokem rázuji do patra, jen ať všichni slyší, kdo přichází. Sotva zaklepu na ředitelnu, rozletí se dveře, jako by šlo o život. Na židli tam sedí Kristýnka, je celá ubrečená, a když mě uvidí, vrhne se ke mně. Chytí mě kolem pasu a dá se do ještě většího pláče.

Ředitelka sedí za nevkusným pracovním stolem a třídní postává u dveří.

„Paní Picková, je tohle vaše?“ otočí se třídní k polici a ukáže na vyrovnané stříbrné lžičky, dva prsteny s barevným kamenem a droboučký zlatý řetízek. Okamžitě ty šperky poznám.

„Panebože…“ vyhrknu a musím se chytit za židli, aby se mi nepodlomila kolena. Kristýnka se mi hystericky sápe na krk, div mě nezadusí.

Třídní mrkne na ředitelku, ta nespokojeně vstane, vypadá jako pichlavá jedubaba, která si celou tu situaci náramně užívá.

„Ona by vám to měla asi nejlépe vysvětlit tady Kristýna,“ kývne bradou k holce. Ta se ale nezmůže na slovo, takže se ozve třídní.

„Nebudeme to protahovat. Krista si na dívčích záchodcích otevřela takový obchůdek. Tohle tam prodávala spolužačkám. Dělala to už delší dobu, teď se ale ozvala jedna maminka, že její holka donesla domů zlatý řetízek a tvrdila, že ho koupila za sto korun od Kristýny.“

Teď už se mi jen nepodlamují kolena, rovnou se mi tmí před očima. Odstrčím Kristýnu stranou a zavrávorám. Ještě vnímám, jak mě třídní zachytí za paži a ředitelka pode mě podstrčí židli. Pak už nevím nic.

Když otevřu oči, sklánějí se ty dvě nade mnou jako dvě temné můry. Jakmile si uvědomím, kde to jsem a co se stalo, znovu pevně zacvaknu víčka. Ne, nechci to vidět. Tohle ne. Nikdy neuvěřím, že by naše Kristýnka… Panebože – co teď budeme dělat? My, taková nóbl rodina. Jedna z těch nejdůležitějších v Brně… Najednou se mi před očima vyjeví obraz bráchy s Fionou a shrečaty za zády. Všichni se smějí, až se za břicha popadají, jejich naducané nahlouplé ksichtíky se třesou přímo nade mnou. Vidím sama sebe, jak opouštím naši vilu, shazuju navždycky svůj norkový kožich a kráčím za nimi. Moje drahé kozačky se noří do bažiny, postupně se propadám po pás a klesám stále hlouběji až na dno, do říše příšer, o které se mi zdává v těch nejtemnějších snech.

„Já chci hebkýho mazlíčka!“

PETRA SOUKUPOVÁ

slečna kušelik

Přestože má končit v půl jedné a půl hodiny Petr počítá na oběd, Hanička se před školou objeví v půl druhé. Takže on tady půl hodiny stojí jako idiot a mrzne, protože ji musí vyzvednout. Přitom to nebyl on, kdo se chtěl odstěhovat.

„Já myslela, že budeš bydlet tady poblíž,“ řekla mu nespokojeně Klára.

„Tak promiň, že po tom všem jsem chtěl alespoň byt, kterej se mi líbí a kde to mám blízko do Kunratickýho lesa, kde můžu běhat, a taky blíž do práce.“

To samozřejmě neřekl, řekl: „Uvidíme, jak to bude, zatím budu Hanku vozit.“

„No jak myslíš,“ pokrčila Klára rameny, zase to neudělal dobře, už přece nemusíš dělat věci tak, aby byla Klára spokojená. Tady nejde o mě, vysvětlila by mu, tady jde o Haničku. Kdyby ale šlo o Haničku, tak by se s ním Klára nerozešla a nechtěla se rozvést, beztak někoho má, jenom mu lže, že o nic takovýho nejde, kecy o tom, že už ho nemiluje a že chce být ještě v životě šťastná.

Hanička vyhopká vesele s hloučkem kamarádek, a teprve když ho uvidí, jako by jí to došlo, okamžitě se zatváří tragicky a přišourá se k němu.

„Ahoj, Nini,“ osloví ji alespoň něžně její dětskou přezdívkou.

Okamžitě se na něj zamračí a zkontroluje, že je nikdo neslyšel.

„Neříkej mi tak, jo?“

„Promiň, zlato, jenom mi připadalo, že jsi smutná.“