Hilke Sellnick/Anne Jacobs

DANZIG: Tage des Aufbruchs

Original title: Danzig: Tage des Aufbruchs by Hilke Sellnick/Anne Jacobs

© 2023 by Penguin Verlag,

a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2026 by Vítězslav Čížek

ISBN 978-80-249-5845-3

Johanna

Říjen 1860

Rychle vstala, aby mohla lépe pozorovat krajinu z okna. Zprvu vidí jenom plochou šedou linii na obzoru, z níž vyčnívají kostelní věže jako ostny. Ale podzimní slunce dá brzy zazářit barvám: tmavočerveným páleným cihlám, bílým fasádám a lesklé modři Motlavy, jež objímá ostrov Wyspa Spichrzów. Ach, tamhle je Mariánská bazilika s mohutnou hranatou věží, která nemá hrot. A hned vedle půvabná, štíhle čnící věžička radnice…

„Jen se klidně posaďte, slečno Berendová! Tak krásný zase starý Gdaňsk není, abyste celou cestu stála u okna!“

Johanna se se smíchem obrací k spolucestujícímu, s nímž čile rozmlouvá už od přestupu v Tczewu. Je to tělnatý starší muž s dobráckým výrazem ve tváři, jenž se jí představil jako Berthold Forster, majitel dílny na stavbu lodí.

„Gdaňsk je nejkrásnější město na světě, pane Forstere!“ namítne. „Nemůžu se vůbec vynadívat. Ty pohledné staré domy, kostelní věže, pavučina stožárů a plachet na Motlavě, zelené zahrady a lesy kolem.“

Johanna se musí honem chytit, protože vlak začal brzdit. Lokomotiva zběsile píská, za oknem se žene mrak šedivého čoudu. Už zase nějaký povoz, který si to drkotá přes koleje jakoby nic a nebere ohled na blížící se vlak!

„Nejkrásnější město na světě…“ Pan Forster pochybovačně kývá hlavou. „Že to říkáte zrovna vy, slečno Berendová, která jste poznala mnohem slavnější města a země.“

Johanna mu vyprávěla, že sjezdila skoro celou Evropu. Což je v zásadě pravda. Ovšem poněkud zaměnila okolnosti svého cestování: údajně byla s přítelkyní a jejími rodiči na poznávací cestě. Její společníci pokračovali po hlavní trati dál do Královce, kdežto ona je doma v Gdaňsku, a tak v Tczewu přestoupila a poslední kus cesty urazila sama. Pan Forster jí to bezezbytku uvěřil, a protože není obvyklé, aby mladá dívka cestovala sama, ujal se tak trošku otcovské role. Johanně je líto, že ho obelhala, protože je to milý a otevřený člověk a ona k němu hned pojala důvěru. Ale právě proto mu v žádném případě nesmí prozradit pravdu.

„Ach, to bude tím, že se po tak dlouhé době vracím domů,“ pronesla s úsměvem.

„Tomu dobře rozumím,“ na to pan Forster. „Doma je to vždycky nejhezčí, že? Nebo jak se říká: Všude dobře – doma nejlíp.“

„Přesně tak,“ souhlasí Johanna a usedne zpátky na svoje místo. Vrátit se domů. Do starého patricijského domu v Dlouhé ulici, odkud se před půl rokem ještě před úsvitem tajně vyplížila. Utekla! Pryč! Jednoduše uprchla proti vůli své rodiny. Jistě, nechala tatíčkovi dopis a všechno mu v něm vysvětlila. Ale stejně…

Její nadšení náhle pominulo a rozpaky získávají navrch. Ach, co všechno si bude muset vyposlechnout. Tatíček je přísný, bude se na ni hněvat, zesílí hlas a uvalí na ni trest. Ale nakonec, až jeho hněv vyprchá, ji zase sevře do náruče. Protože je jeho milované dítě. Jeho malá holčička. Johanka.

Ozve se pronikavý pískot lokomotivy, jež nyní zpomaluje a souprava vjíždí na gdaňské nádraží. Vlak sebou opět silně cukne, až to Johannina spolucestujícího málem vymrští ze sedadla. Vpředu ve voze začne nějaká dáma ječet.

„Můj klobouk! Můj účes!“

„Jen se nerozčiluj, miláčku. Tady máš klobouk, je v pořádku,“ uklidňuje ji mužský hlas.

„V pořádku? Je úplně nanic!“ sténá dáma a škube kloboukem, aby ho srovnala. „Už jenom ta rychlost, člověku se zamotá hlava, když se podívá z okna. A ten smrad po špíně a kouři. To musí být nezdravé pro plíce.“

„Zato urazíme víc než šedesát kilometrů za hodinu, ty můj andílku. Ať to zkusí nějaký dostavník.“

Johanna poslouchá jen tak na okraj a uchopí držadlo cestovní brašny. Podle dialektu jsou ti lidé určitě z Berlína, nějaký pruský úředník pravděpodobně nastupuje na místo v Gdaňsku. Město je bohužel pod pruskou nadvládou a ubytovává spoustu pruských úředníků, důstojníků a vojáků. Tatíček na to často nadával. Kde jsou místní? ptal se. Člověk vidí na ulicích jenom samé cizáky!

Vlak vjel na gdaňské nádraží. Ze skřípění brzd a všech ostatních zvuků zaléhá v uších. Johanně se najednou rozbuší srdce.

Tamhle na protějším peronu stála tehdy za svítání a čekala na Andrzeje. Umírala přitom strachy, že nakonec nepřijde, že ji obelhal a dělal si z ní legraci. Konečně se objevil jen pár minut před odjezdem vlaku. Šedivý kostkovaný cestovní plášť a šedivý cylindr, za ním dva hoteloví sluhové s mnoha naditými kufry. Rozběhla se mu naproti, štěstím ani nedýchala, ale on ji pouze na okamžik vzal do náruče a hned se staral o naložení svých zavazadel. Byla pro něj důležitá, vezl si v nich noty a „cestovní klavír“. Ten měl klávesy, ale nevydával žádný zvuk. Proč si jen už tehdy nevšimla, co je zač? Ach, jak byla hloupá a naivní!

Johanna vyčkává, až vystoupí ostatní. Cestujících je málo, protože vlak má jenom dva osobní vagony. Ostatní vezou náklad. Na nástupišti už čekají kupci a jejich zaměstnanci s ručními vozíky, aby převzali zboží. Naproti na druhé straně stojí připraveny jejich povozy.

Johanna si zepředu nabere širokou sukni, aby mohla snáz vystoupit, ale to už jí milý pan Forster podává ruku. „Smím vás kousek doprovodit, slečno Berendová?“ nabídne jí. „Bydlím nahoře v Rajské ulici u Jakubské brány, máme stejnou cestu.“

Johanna s díky odmítne. Poslední kus cesty chce jít sama. Necítí se dobře, neustále přemýšlí, co doma řekne. Během dlouhé pouti si to přehrála už bezpočtukrát, ale teď, když před sebou opět vidí staré známé domy a ulice a dýchá vůni města, nemůže si najednou vzpomenout ani na jedno z těch chytře vymyšlených slov. Chvatně se rozloučí a počká, dokud jí Forster nezmizí z očí. Potom jde kolem nové zbrojnice a podél řeky, aby se s ním už znovu nepotkala. Všude je plno lidu. Rybáři, námořníci, dělníci a služky jí kříží cestu. Malí obchodníci si postavili stánky podél domů a nabízejí všemožné zboží a potraviny. Mezi nimi dřepí žebráci a mrzáci a natahují popraskané ruce ke kolemjdoucím. Johanna si jich nevšímá.

„Tak už jsem tady, tatíčku,“ mumlá si do kroku. „Byla to ode mě veliká hloupost, ale ty jsi přece vždycky říkal, že zkušenostmi člověk zmoudří. Už jsem zmoudřela a přísahám při všem, co je mi svaté, že odteď už budu…“

Ne, pomyslí si a zastaví se. Bude lepší, když zůstanu mlčet a nechám mluvit jeho. Přísahat pak můžu vždycky. Zadívá se na hladinu řeky, jež se už neleskne modře ve slunečním svitu. Voda je špinavá a teče líně. Vřeštící rackové létají těsně nad hladinou a hádají se o pár soust, která jim jeden rybář hází ze svého člunu. Budova naproti na Wyspě Spichrzów jí připadá ještě ohavnější a zchátralejší než dřív. U nábřeží kotví pobřežní plachetnice a rybářské čluny – velké obchodní lodě se Gdaňsku vyhýbají, protože Motlava se neustále zanáší pískem, a to je pro plavbu a obchod zlé. Johanna sevře držadlo cestovní brašny ještě pevněji a kráčí odhodlaně vpřed.

Ach, je dobře, že se toho maminka nedožila. Musela by si oči vyplakat. A zbytek rodiny? Starší bratr Theodor se na ni bude zlobit nejspíš nadosmrti. Je to omezený, úzkoprsý člověk, s kterým si nikdy nerozuměla. Ale Ernst, její milovaný mladší bratr, s ní vždycky držel. Odpustí jí a bude v něm mít zastání.

Na Máselném trhu projde do Starého Města a všimne si hned, že na ni lidé udiveně zírají. Není tamhle Friederike Blottová, s kterou chodila do školy? Johanna se na ni usměje, ale mladá blondýna se rychle otočí a jde si svou cestou. Či to nebyla ona? Nebo se k ní nechtěla znát? Johanna se obrní hněvem, aby překonala náhlou skleslost. Co si ta holka myslí? Ona je přece Berendová, a ne tak ledaskdo. I když provedla hloupost – patří do jedné z nejváženějších rodin v Gdaňsku a zaslouží si respekt.

A tady už je Dlouhý trh se ctihodnou radnicí, Artušovým dvorem a vysokými pětipatrovými patricijskými domy, jež mohou vyprávět o bohatství města za časů hanzy.

Vše zůstalo tak, jak bylo odjakživa, pouze na lípách, jež zdobí širokou ulici, je už vidět několik žlutých listů. Ještě pár kroků do Dlouhé ulice, kolem předdomí nad širokými vnějšími schody, kde se po večerech tak příjemně sedí a člověk může pozorovat a zdravit kolemjdoucí. Pak už je u cíle.

Dům Berendových není na straně do ulice tak široký jako ostatní budovy. Vpravo i vlevo od vchodu je pouze po jednom oknu. Zato je odshora dolů ozdoben postavami a medailonky z bílého štuku a předdomí, k němuž vede pět schodů, je vybaveno umělecky kovaným zábradlím.

Ještě jednou se zhluboka nadechne, aby ztlumila bušení srdce, jež připomíná víření bubnů. Jen odvahu, říká si. Za dva tři dny bude po všem, svět bude vypadat zase jinak.

Těžké mosazné klepadlo vydává dunivý zvuk a dnes se jí zdá obzvláště silný. Danuta napřed otevře jenom na škvíru a podívá se skrz. Johanna vidí nevěřícné oči pomocnice v domácnosti, jež na ni ohromeně zírá s napůl otevřenou pusou. Nato uslyší tichý výkřik: „Ježíšmarjá!“

„Nedělej se tak, Danuto,“ řekne Johanna. „Jsem zase zpátky.“

Danuta rozevře těžké dveře dokořán a ustoupí. Ve tváři se jí stále ještě zračí děs, k němuž se teď přidává troška soucitu. Danuta je milé děvče, je mladá a podílí se na dění v Berendovic domě, jako by byla součástí rodiny.

„Milostivá slečno,“ vyhrkne. „Já jsem z toho úplně zmatená. Tak najednou… Vypadáte unaveně. Hned řeknu paní Döppelové, aby vám připravila něco k snědku…“

Paní Döppelová je hospodyně, kterou zaměstnali po matčině smrti. Johanna ji nemá ráda, protože je to malá přisražená, ale silná osoba, jež vystupuje nezvykle panovačně. Takže je tu pořád.

„Nech to být, Danuto. Tumáš – vezmi ten přehoz. Opatrně s ním, je z Paříže. Je tatíček v kontoáru? Musím se mu ohlásit.“

Leč Danuta místo aby odnesla přehoz a brašnu po schodech do obytných místností rodiny, zůstane bezradně stát pod schodištěm. Vestibul starého domu je vysoký a impozantní. Na podlaze šachovnicový vzor z mramoru, ze stropu shlíží na návštěvníky olejomalba orámovaná umělecky vyřezávanými ornamenty. Ach, ta velká stará skříň, kterou získal praotec – Johanna ji důvěrně zná. Lezla do ní jako malá holčička, aby se schovala vychovatelce. Obchodní místnosti se nacházejí v přízemí. Za dubovými dveřmi tam sedí tatíček za těžkým vyřezávaným psacím stolem a netuší, že jeho Johanka se mu co nevidět vrhne do náruče.

„V kontoáru je váš bratr Theodor, milostivá slečno,“ ozve se Danuta potichu. „A myslím, že bude lepší, když vás napřed ohlásím.“

„Theodor?“ reaguje Johanna nevrle. „Ne, tomu mě ohlašovat nemusíš. Tatíček je někde mimo dům? Tak tedy půjdu napřed nahoru k Ernstovi.“

Danuta se kouše do rtů. Z návratu „ztracené dcery“ je naprosto bezradná.

„Váš bratr Ernst tady není, milostivá slečno. Studuje v Královci.“

To je vlastně dobrá zpráva. Tatíček to konečně vzdal a dovolil Ernstovi odjet. Ale stejně je škoda, že je pryč. Právě teď by ho moc ráda viděla.

Danuta se mezitím svévolně rozhodla. Otočí se, otevře dveře do obchodních prostor a mizí v dlouhé zšeřelé chodbě, z níž odbočuje několik místností.

„Co tam chceš, Danuto?“ volá za ní nevrle Johanna.

Ale odpovědi se jí nedostane. Johanna vyjde rozčileně po schodech k bytům a podívá se oknem na dvůr, kde se vypíná rdesno a divoké víno. Třeba je tatíček ve vedlejší budově, kde se skladuje zboží a která se táhne až k Jopengasse. Jistě, Danuta se za ním rozběhla, aby mu podala dobrou zprávu.

Dole v kontoáru prásknou dveře. Hned nato uslyší hlas bratra Theodora, který tvrdě prořezává vzduch.

„Johanna?“

Nic naplat, musí dolů, schovávat se před ním by bylo pošetilé. Ať se klidně vyvzteká, nemá tady co poroučet a tatíček tu bude hned. Danuta ho přivede.

Theodor je oblečený v černém a obličej má proto ještě bledší než jindy. Mohutný nos ční dopředu, nad očima se mu klene huňaté blond obočí. Na moment se zastaví a mlčky se dívá. V jeho výrazu nic nenaznačuje na nějaké dojetí – Johanna to dobře zná, u Theodora jeden nikdy neví, na čem je.

„Dobrý den,“ pozdraví ho co možná nenuceně. „Tak jsem zase tady.“

„To vidím. Pojď do kontoáru.“

„Radši počkám na tatíčka.“

Theodor na ni jen zírá. A teď se prozradil, Johanna vidí, jak mele dolní čelistí. Zatíná zuby, její rozhněvaný bratr.

„Do kontoáru, Johanno!“ poručí. „Musím ti něco sdělit.“

Nečeká na ni, nýbrž vyrazí a zmizí za dubovými dveřmi. Johanna se proti své vůli rozhodne jít za ním. Je to k vzteku. Bratr Theodor teď spustí kázání. Návrat domů si představovala jinak.

Kancelář je prostorná, vychází se z ní na dvůr, na vysokých oknech složených z mnoha skleněných tabulek se pnou zelenající se větve. Přesto je zde chmurná atmosféra. Je to dáno drahým táflováním stěn z tmavého dubového dřeva a bohatě zdobeným těžkým nábytkem. Theodor nejspíš pracoval u otcova stolu, leží na něm několik rozevřených obchodních knih, kam se zapisují různé bilance. Jak to, že to smí? Dovolil mu snad tatíček používat svůj psací stůl?

„Pokud mi hodláš něco vyčítat,“ začne Johanna drze, „budu odpovídat pouze tatíčkovi.“

„To asi nepůjde,“ odsekne bratr mrazivě. „Náš otec před třemi měsíci zemřel.“

Johanna není v stavu pochopit smysl těchto slov. Břímě té zprávy ji těžce zasáhne. Zemřel? Tatíček? To není možné! Otcové přece neumírají jen tak. Žijí věčně. Tatíček nemohl zemřít ani náhodou.

„Bližší okolnosti jeho odchodu ti vysvětlí Luisa,“ pokračuje Theodor. „Otce jsme za veliké účasti všech blízkých pochovali na Hagelsbergu do rodinné hrobky Berendových. Od té doby vedu podnik já.“

Johanna má hlavu úplně tupou, musí se podržet almary plné spisů. Je to pravda. Ztratila otce. Svého přísného, dobrotivého, láskyplného tatíčka, na něhož poslední měsíce tak často a tak toužebně myslela. V nitru jí stoupá zoufalý žal. Nebyla u něho, když zavřel oči naposledy. Nikdy se už nedozví, že se mu vrátila, už nikdy ho nebude moci požádat o odpuštění. A on už ji nikdy nevezme do náruče.

Bratr sleduje s chladným zadostiučiněním dopad svých slov. Vykročí k oknu, zavře otevřené křídlo, zůstane stát a zkříží ruce na prsou.

„Náš otec zemřel na potíže se srdcem, které mu už nějakou dobu dávalo zabrat. Tvůj neuvážený útěk, taková nepochopitelná bezohlednost k naší rodině, jeho nemoc zhoršil. Řeknu to rovnou: to ho dorazilo a způsobilo předčasnou smrt!“

Poslední větu pronesl zvýšeným hlasem. Nato se otočil a zaujal místo za psacím stolem. V tatíčkově křesle, jež nyní náleží jemu. Johanna je natolik silně rozrušená, že nedokáže odpovědět. Je to její vina! Tatíček zemřel samou starostí, že utekla.

„Vystavilas rodinu na posměch celému městu. A teď ses vrátila, abys v domě Berendových hledala útočiště,“ pokračuje Theodor jakoby nic.

„Nuže – asi nám nezbude nic jiného než tě přijmout.“

Johanně je rázem jasné, že je mu vydaná všanc. Tatíček už není a Theodor jako nejstarší syn zaujal jeho místo. Ona sama ve dvaadvaceti ještě není plnoletá. Bratr je jejím poručníkem a ona se musí podvolit jeho diktátu.

„Já… nebudu vám na obtíž dlouho,“ pronese vzpurně. „Dříve nebo později se vdám, a tak se mě zbavíte.“

Theodor přejde její poznámku bez povšimnutí, ale kolem úst se mu zračí posměch. On jí nevěří, že si najde manžela? Je přece hezká, a navíc Berendová. V okruhu spřátelených rodin byl o ni již dříve zájem, ale tatíček všechny nabídky odmítl. Muž, který se jednou ožení s jeho Johankou, musí být něco mimořádného. Zvlášť když jeho dcera přinese do manželství obrovské věno.

„Přejdeme k obchodním věcem,“ vyzve ji Theodor. „Bylas tak nestoudná, že jsi před svým nočním útěkem zcizila z pokladny částku padesáti tolarů.“

To je bohužel pravda. Nechtěla být úplně závislá na Andrzejovi a mít v portmonce trochu peněz se jí zdálo rozumné.

„Ty peníze jsem si půjčila a zase je vrátím,“ vyhrkne. „Stálo to na lístku, který jsem vložila do pokladny.“

„Vskutku!“ zareaguje Theodor a vyndá složený papír. Rozloží ho a přelétne pár narychlo psaných řádků.

„Úroky, které jsou splatné, ti odpustím,“ dodá. „Kdy myslíš, že ty peníze vrátíš?“

Johanně zbyla ještě malá rezerva necelých deset tolarů. Andrzej se projevoval velkoryse, všechno platil, kupoval jí dárky a dal jí i peníze na cestu domů. Mohl si to dovolit, protože za svá vystoupení bere grandiózní honoráře.

„Příští týdny,“ prohlásí Johanna směle.

Bratr ji vezme za slovo a napíše si poznámku do pokladní knihy. Takový puntičkář! Tatíček byl stejný, když šlo o obchody. Ale v rodinných věcech býval velkorysý.

„Teď půjdeš do svého pokoje,“ prohlásí Theodor a sklapne knihu. „Danuta ti tam bude nosit jídlo. Následující týdny se budeš zdržovat výhradně v domě a řídit se mými pokyny.“

„Ráda bych šla na hřbitov podívat se na tatíčkův hrob,“ ozve se Johanna sklíčeně. „V tom mi nemůžeš zabránit.“

„Později. Až to bude vhodné.“

S tím se obrací ke své práci a dál si sestry nevšímá. Ta nerozhodně stojí a dívá se na něj, jak otvírá a zase zavírá obchodní knihy, zapisuje do nich, ověřuje si něco v dokumentech a používá k tomu tatíčkovo pero, které namáčí do kalamáře ze žlutého jantaru. Johanna je příliš zdrcená, než aby se s ním hádala. Mlčky odchází ke dveřím, opouští kontoár a jde nahoru do schodů, aniž by věděla, co si má teď počít. Proč jí tento dům, po němž se jí tak strašně stýskalo, připadá najednou tak ponurý? Ach, to bude asi tím tmavým táflováním, které polyká všechno světlo. Těžkými závěsy před malými okny. Vrzáním starých podlahových fošen pod nohama.

Zastaví se na chodbě v prvním patře, protože zaslechla z obývacího pokoje Danutin hlas. Zdá se, že vykládá švagrové tu velkou novinku, že se Johanna vrátila.

Vzpomněla si, že když odešla z Gdaňska, Luisa byla těhotná. Dítě se mezitím muselo narodit. Rozhodne se tedy zaklepat na dveře a švagrovou Luisu pozdravit. Ta bude patrně ještě zesláblá z porodu. Není zrovna z těch nejsilnějších a na začátku těhotenství musela často ležet v posteli.

„Dále!“

Luisin hlas zní podle očekávání slabě, vlastně to byl jenom šepot. Danuta jí přiběhla otevřít zůstane stát vedle dveří s rukou na klice.

Luisa leží na pohovce, pod zády má polštář a přes sebe přikrývku. Je z ní vidět pouze bledý obličej, který se pod bílým krajkovaným čepcem zdá ještě sinavější. Má útlá ramena a promodralé ruce. Své velké bleděmodré oči upře na Johannu téměř bázlivě.

„Dobrý den, Luiso,“ pozdraví ji Johanna vystrašeně. „Doufám, že se ti vede dobře? Nebyl porod moc namáhavý?“

Luisa na moment zavře oči a Johanna pochopí, že řekla něco nevhodného. Ach jé! Luisa prodělala v minulých letech dva potraty. Nakonec se to tedy nepovedlo ani tentokrát.

„Zotavuji se velice pomalu,“ odpoví švagrová. „Jak to, že se tak zničehonic vracíš do Gdaňska?“

„Já… pochopila jsem, že jsem provedla velikou hloupost,“ odpoví Johanna stručně a jasně.

„Hloupost… tak tak…,“ šeptá Luisa s náznakem posměchu. „Nuže – dnes mi není dobře. Nech mě prosím samotnou.“

„Samozřejmě. A přeji brzké uzdravení!“

Cestou do druhého patra, kde má Johanna svůj pokoj, ji mučí rozporuplné pocity. Takže Luisa znovu potratila. To je zlé a zdá se, že ji to pořádně sebralo. Zvlášť když Theodor tolik doufal v pokračovatele rodu. Ale kvůli tomu na mě nemusí být protivná a posílat mě hned pryč. Moje vina to koneckonců není, že švagrová nemůže přivést na svět dítě.

Svůj pokoj nachází zamčený. Klíč je zastrčený v zámku, a když s ním otáčí, strašně vrže. Z malé místnosti ji ovane zatuchlina – není divu, půl roku se tady nevětralo. Jde tedy honem k oknu, rozhrne závěsy a otevře křídla. I to se jí zdaří až na několikátý pokus, protože na parapet pronikal déšť a dřevo nabobtnalo. Johanna se s mohutným nádechem vykloní ven a dívá se na dvůr, kde vrabci vesele poskakují ve vinném listí a hašteří se o malé černé plody. Jsou jediní, kdo tam dole rámusí. Ve vedlejší budově, kde se skladuje zboží, se zřejmě nic neděje.

Někdo zaklepe na dveře. Danuta přinesla přehoz a cestovní brašnu. Potom jde zase pryč a vrací se s podnosem. Na něm stojí hrnek s kávou a talíř s krajícem chleba, trochou másla a kouskem métského salámu.

„Prosím pěkně!“ udělá pukrle. „Vodu na mytí přinesu hned.“

Stará postel s nebesy je čerstvě povlečená, ale na vertiku a skříni leží tlustá vrstva prachu, v závěsech tvořících nebesa se uhnízdili čilí pavouci. Johanna si sedne na vyřezávanou židli a cítí, jak jí prorůstá bolest a chce se jí zmocnit úplně celé. Tatíček nežije. Už ji nevezme do náruče a neutěší. Rodičovský dům ztratil duši. Její milovaný tatíček, leží na Hagelsbergu pochovaný do studené země.

Augusta

V domě pruského rytmistra von Kleiwitz dnes ranní slunce svítí do oken v jídelně jen váhavě. Mraky na obloze táhnou v rychlém sledu a studený vítr ohlašuje podzim. Služka přináší kávu na stříbrném podnosu a staví konvici na ohřívák z míšeňského porcelánu. Nato se potichu stáhne, protože panstvo je zabráno do rozhovoru.

„Odkud to víš?“

„Říkal mi to Anton, ty moje srdíčko. Dozvěděl se to dnes ráno u studny od služky Blottových.“

Augusta von Kleiwitz je nečekanou novinkou zaskočena tak, že postaví zpět na ohřívák konvici, z níž právě chtěla manželovi nalít kávu. Mladá manželka je čilá osoba, neustále na vše připravená a jen zřídka se jí nedostává slov. Po této zprávě ovšem na pár vteřin ztratila řeč.

„Víš přece, srdíčko, že domestikové si u studny pořád vyměňují nějaké novinky o jejich panstvu,“ dodává von Kleiwitz.

Augusta už překonala ustrnutí z šoku, a zatímco nalévá kávu, klade jednu otázku za druhou, na něž manžel odpovídá podle všeho, co ví. Výsledek je však víc než děravý a zanechává oběma obrovskou starost.

„Má milá, ubohá Johanka,“ zaúpí Augusta a přejede si rukou po čele. „Hlavně jsem ráda, že se ve zdraví a v pořádku vrátila. To je to nejdůležitější, Klausi. Všechno ostatní se už nějak poddá. Bože, zajdu k ní ještě dnes, abych ji ujistila, že jí nic nezazlívám. Ubohé děvče! O otcově smrti určitě nevěděla. Musí být z toho rozrušením na dně. Navíc je teď vydaná napospas tomu nepříjemnému člověku. Takovému lakomému kramáři. Říkala jsem ti přece, že Theodor Berend nevěnoval na sirotčinec ani fenik, přestože jsem Luisu svého času žádala, aby na manžela zapůsobila?“

Klaus von Kleiwitz s úsměvem tok řeči své nejmilovanější nepřerušuje. Má rád, když před ním Augusta sedí s planoucími růžovými tvářemi a pro něco se nadchne. Tak ji tenkrát spatřil poprvé na rodičovském statku v Braniborsku a na místě se do toho blond mírně kyprého uzlíku energie zamiloval. On sám je ve všem Augustin pravý opak – urostlý, až nadmíru štíhlý muž, důstojník vědomý si své povinnosti a vážné povahy. Vychovali ho, že citové záležitosti nejsou předmětem rozhovorů a že se má držet skutečnosti, kterou má pojednávat stručně a věcně. Tato vlastnost se skvěle snoubí s Augustiným nadšením, které Klaus občas dovede uvést vlídnou poznámkou na pravou míru.

„No – neměla bys nic uspěchávat. Víš přece, do jakých rozpaků nás tvoje přítelkyně Johanna Berendová před půl rokem uvedla,“ namítne Klaus, když se Augusta na moment zarazila, aby si kousla do žemle.

„Ach, ten bezuzdný, nesvědomitý člověk,“ zvolá a musí se napít kávy, protože se zakuckala. „Vážně bych si přála, abych ho do našeho salonu nikdy nepozvala. Ale samozřejmě – všechny mé přítelkyně se úplně zbláznily, aby si mohly poslechnout světoznámého klavíristu, a především aby ho spatřily na vlastní oči. To znamená ležet mu u nohou, prahnout po něm a padat u toho do mdlob. Ach, kdybych tušila, do jakého neštěstí ten hnusnej chlap mou milou Johanku přivede, nikdy bych mu svůj dům neotevřela!“

„To jsi nemohla tušit, má milá,“ namítne manžel. „O to bylo pro nás mrzutější, když vešlo ve známost, že Johanna Berendová toho pána poznala právě v našem domě.“

Skutečně kolovaly fámy, že se Augusta von Kleiwitz v té věci činila jako kuplířka a umožňovala těm dvěma tajné schůzky. Což v žádném případě nebyla pravda, ale Klausovi von Kleiwitz to vyneslo vážný pohovor s jeho nadřízeným důstojníkem.

„No a co?“ přejde Augusta s lehkým srdcem manželovu poznámku. „Jednou se tak stalo a vrátit se to nedá. Ach, jak se nad ni vyvyšovaly ty dobromyslné přítelkyně a svatouškovské dámičky. Především ty ošklivé, které jí stejně pořád závidí. Teď si můžou huby utrhnout, jak cupují hříšnou Johannu a vynášejí svou vlastní mravnost. Jenže ta je dána tím, že o ně dosud žádný muž neprojevil zájem…“

Klaus von Kleiwitz pohlédne na hodiny na krbové římse a utře si bílým servítkem z koutku úst zbytek marmelády. Nadešel jeho čas, služba nepočká. Přesnost je jednou z nejdůležitějších ctností pruského důstojníka.

„Pokud chceš dnes jít naproti k Berendovým, miláčku…,“ nadhodí, zatímco vstane od stolu a zasune židli na místo, „raději se ohlas na návštěvu k Luise Berendové. Obávám se totiž, že k Johanně tě nepustí.“

To Augustu ve všem tom rozčilení vůbec nenapadlo. Samozřejmě – od Theodora Berenda lze něco takového očekávat!

Augusta nyní také vstane, aby se s manželem rozloučila. „Kdybych tě neměla, můj moudrý muži… Stejně jsem chtěla ubohou Luisu navštívit a povzbudit ji, aby příští týden přišla do mého salonu. Takhle zabiju dvě mouchy jednou ranou, viď? Vezmi si plášť, můj drahý. Od severovýchodu fouká studený vítr. A nezapomeň, že dnes večer máme hosty. Pozvala jsem pana a paní Ostertagovy s oběma dcerami. Víš přece, že Elias Ostertag plánuje vydávat literární časopis.“

Rytmistr ji něžně políbí na tváře a čelo, slíbí, že přijde včas a nenechá se zdržovat, a už kráčí po schodech dolů do vestibulu, kde stojí připraven komorník Anton s pláštěm a čákou.

Augusta si dopřeje ještě jeden šálek kávy, nabere si bohatě dobré jahodové marmelády a přemýšlí, jak přimět Luisu, aby jí umožnila krátký rozhovor s Johannou. Pochopitelně že tu chudinku budou zprvu držet pod zámkem, udělala přece hanbu rodině. Nejspíš by jim bylo milejší, kdyby se nevrátila a zemřela někde daleko v cizině a chudobě. Ach, jak jsou tihle Berendovi domýšliví a nafoukaní. Myslí si, že jsou něco lepšího, protože jsou starousedlý patricijský rod a mají dům v Dlouhé ulici hned vedle Dlouhého trhu. Celé město přitom ví, že to s velkými kupeckými domy jde z kopce. I Friedrich Berend, jehož před třemi měsíci odnesli do hrobu, sváděl ke konci urputné boje, a jak si s tím poradí jeho syn Theodor, stojí ve hvězdách. Starý pán byl přátelský a společenský člověk a ve městě ho měli rádi. To se o jeho starším synu Theodorovi rozhodně říct nedá. Mladší syn Ernst se naštěstí vyvedl po otci. Je to vysloveně sympatický mladý muž a už několikrát obohatil salon různými literárními přednáškami. Nyní je bohužel v Královci, kde studuje na Královské Albrechtově univerzitě.

Augusta nato zazvoní na služku, že může sklízet po snídani, a odebere se do vedlejší komnaty, kde má půvabný dámský psací stůl. Než vyrazí k Berendovým, chce ještě napsat několik dopisů. Je to její každodenní úkol a musí ho plnit, neboť vede korespondenci s různými dobrými přítelkyněmi, staršími tetami, a především s mladými umělci, které podporuje. Když její milovaný manžel nad její rozsáhlou korespondencí vrtí hlavou a poukazuje na náklady za poštovné, Augusta mu bez rozpaků odpoví: „Tito nadaní mladí lidé budou jednou slavnými spisovateli, miláčku. A potom ty dopisy budou mít velikou cenu.“

Kolem jedenácté se Augusta přesune do oblékárny připravit se na vycházku. Pečlivě si vybere klobouk a rukavice a urovná blond lokny.

„Greto, chystám se ven a ty mě doprovodíš. Vezmi s sebou dopisy, půjdeme kolem pošty!“

Gretu to těší, chodí se svou paní ráda. Hodí si přes ramena vlněný přehoz a naskládá poštu do koše s uchem. Potom už spěchá otevřít paní dveře.

„Hůů – to je ale nepříjemný vítr!“ povzdechne si Augusta. „Ano, Greto, léto už skončilo. Je mi z toho smutno. Podívej, tamhle létají po ulici první podzimní listy!“

„Ano, milostivá paní. Budeme muset začít topit.“

Jak je to děvče prozaické, pomyslí si Augusta. Já tady hloubám nad ztrátou léta, zatímco ona myslí jenom na to, že brzy bude každý den ráno vláček kbelíky s uhlím a zatápět v kamnech. Přitom využívá každou příležitost, aby tu práci hodila na krk Antonovi.

Augusta volí cestu přes Uhelný trh kolem svého oblíbeného divadla, kterému Gdaňané říkají poněkud opovržlivě „Kafemlejnek“. A vůbec, umění obyvatele Gdaňska moc netáhne. Dobré jídlo a plný měšec jsou pro ně každopádně důležitější, než aby se oddávali múzám. Když se čerstvě sezdaná Augusta von Kleiwitz před několika lety nastěhovala do domu v ulici Ducha svatého, začala zprvu věřit, že se octla v kulturní poušti. Ale chválabohu se jí postupně podařilo vybudovat okruh stejně smýšlejících lidí a její „salon“ se každý měsíc stává respektovaným místem setkávání básníků, skladatelů a dalších synů a dcer Múz. Na to je Augusta von Kleiwitz velice pyšná. I nyní se cestou neustále zastavuje, aby prohodila pár slov s některým milým známým nebo přítelem jejího domu, a vždy přitom připomene, že se pozítří zcela určitě potkají v obvyklou hodinu v domě von Kleiwitzových. Dva mladí houslisté z divadelního orchestru dají pár kousků k lepšímu a všem známý básník doktor Arthur Hempel bude předčítat ze svých děl…

Než své kroky namíří k domu Berendových, zastaví se ještě na chvilku v jednom obchodě se sladkostmi a specialitami. Koupí tam pěknou krabičku s marcipánovými konfetami. Chudák Luisa si takové pamlsky může dovolit, je jako proutek a rozhodně by měla pár liber přibrat. Augusta ví od své švadleny, že si Luisa Berendová dala zúžit dvoje šaty.

V domě Berendových jí jako obvykle otevře Danuta, jež udělá zdvořilé pukrle a vybídne návštěvnici, aby šla do prvního patra, kde musí počkat v malém předpokoji, dokud ji Danuta neohlásí své paní. Augusta uslyší za dveřmi šepot.

„Ach bože, ona už tu čeká?“

„Ano, milostivá paní.“

„Pak ji tedy uveď.“

Návštěva zřejmě nevyvolala velké nadšení. Ale ano – Augusta v momentální situaci Luisiny výhrady docela chápe.

„Vstupte prosím, milostivá paní,“ vyzve ji Danuta a podrží dveře.

V obývacím pokoji se Augustě naskytne groteskní pohled. Luisa sedí zapřená na vysoké židli, pod zády polštář, nohy má v míse s teplou vodou. Opravdu vypadá, že trpí, chudinka. Čepec si odložila a jsou vidět její blond vlasy, které jí visí spletené do copu. Patrně ji bolí hlava, neboť když Augusta vstoupila, Luisa si sundala z čela mokrý šátek, kterým si chladila spánky. V místnosti silně voní heřmánek a eukalyptový olej.

„Má nejmilejší Luiso! V jakém hrozném stavu se to vynacházíš!“ zvolá Augusta soucitně. „Přicházím asi velice nevhod, že? Ale chtěla jsem tě za každou cenu navštívit a přinést ti malý dárek, protože jsme se tak dlouho neviděly…“

Luisa ze sebe vymámí úsměv a poznamená, že to není nic vážného, jen ta migréna, co ji čas od času sužuje.

„Pak tě tedy svou přítomností nebudu dlouho obtěžovat, má drahá přítelkyně. Vím sama, jak jsou takové záchvaty nepříjemné. Naštěstí se mi to stává jen zřídka, ale když mě to postihne, musím trávit celý den v tmavém pokoji, protože světlo mi nedělá dobře.“

„Och, já mám z tvé návštěvy velikou radost, milá přítelkyně,“ pronese Luisa matně. „Na malé popovídání si i vzdor takovým malérům čas udělat musíme, ne?“

Nato dárek bez povšimnutí odloží na stůl vedle nádoby, v níž je nejspíš heřmánkový čaj.

Augusta se rozpovídá o příšerném větru, který se prohání městem a bezpochyby může za Luisinu migrénu. Dále že se těší na nadcházející divadelní sezonu a doufá, že si bude moct znovu pronajmout svou obvyklou lóži pokud možno co nejdál od míst, kde se to dnes bohužel hemží až příliš obyčejnými lidmi. Poté přejde na svůj salon a Luisu do něj srdečně pozve.

„Malá změna ti určitě udělá dobře a přivede tě na jiné myšlenky…“

„Nemohu nic slíbit,“ usoudí Luisa zdráhavě. „Ale myslím, že pozítří mi už bude lépe. Je to od tebe moc milé, Augusto, že jsi na mě myslela.“

„Samozřejmě, drahá přítelkyně. Vím přece, že potřebuješ povzbudit, když vám teď přibyla nová starost…“

Luisa, jež si právě chtěla znovu přiložit na čelo mokrý šátek, se zarazí uprostřed pohybu. „Nová starost? Co tím myslíš, Augusto?“

„Tedy – doneslo se mi, že Johanna je zpátky,“ prohodí Augusta nevinně. „Jestli je to pravda, tak se z toho nekonečně raduji. Víš přece, že jsem si Johannu přimkla k srdci.“

Luisa neprojevuje žádnou radost, to se ostatně dalo očekávat. Na téma Johanna obě ze známých důvodů nepřivedly řeč už dávno.

„Od včerejška je zase v domě,“ přizná Luisa i přesto. „Divím se, že už jsi o tom informovaná.“

„Takové věci se rozkřiknou velice rychle, má drahá. Přece mě znáš – jsem otevřená a upřímná osoba, která přítelkyni raději řekne pravdu do očí, než aby o ní hovořila za jejími zády. Věř mi, že se na Johannině dalším osudu budu podílet ze všech sil a jsem kdykoli připravena přiložit ruku k dílu a pomoct jí opět zakotvit v Gdaňsku.“

Luisa sejme šátek z čela a zhluboka se nadechne. „To potrvá ještě dlouho,“ odpoví. „Theodor prozatím rozhodl, že moje švagrová nesmí opustit dům. Je to nejen kvůli respektu rodiny Berendových, ale i pro její vlastní ochranu.“

„Samozřejmě,“ přispěchá Augusta s ujištěním. „V takovém případě se musí postupovat obezřetně a nic neuspěchat. Ale velice ráda bych s Johannou prohodila pár slov, milá Luiso…“

„To bohužel není možné, milá Augusto,“ přichází promptní odpověď. „Theodor si nepřeje, aby Johanna pěstovala nějaké styky. Je to nezbytné pro to, aby si uvědomila svou situaci a nepodnikla nic neuváženého. Víš přece, jak snadno se městem šíří zlé pomluvy.“

„Právě v tomto duchu bych chtěla na Johannu zapůsobit,“ zkouší to Augusta ještě jednou. „Koneckonců jsme blízké přítelkyně a mám na ni jistý vliv.“

„Snad později,“ připustí Luisa a hmatá po zvonku na služku. „Prozatím tě k ní pustit nemůžu.“

Po zazvonění přispěchá Danuta.

„Dolij mi horkou vodu,“ poručí jí Luisa a ukáže na mísu, kde si koupe nohy. „A ještě mi přines prášek na bolení hlavy. Honem!“

Augusta chápe, že návštěva skončila. Je to k vzteku – Klaus měl naprostou pravdu, že to nebohé děvče zavřou a nikoho k němu nepustí. Diskrétnost je jistě namístě – ale i tak Johanna přece může přijmout přítelkyni! Jenže jak to vypadá, tihle namyšlení patricijové by asi byli nejraději, kdyby tu dívku mohli nechat úplně zmizet. Jen žádná poskvrnka na čisté vestě!

„Přeji ti brzké uzdravení, milá Luiso,“ zašveholí Augusta. „Pozítří už budeš jistě zase na nohou.“

„V to doufám, drahá Augusto. A vřelý dík za tvou návštěvu a kouzelný dárek.“

„Nech si chutnat, milá přítelkyně,“ popřeje jí Augusta sladce, zatímco v duchu chová bezbožné přání, aby ten marcipán Luise uvízl v krku.

Danuta je něčím zaměstnaná, a tak Augusta odchází na chodbu sama. Málem je v pokušení vyběhnout do schodů a chvilku Johannu utěšovat v náruči. Ale bohužel jí přichází naproti vyzáblá postava Theodora Berenda a ona ho musí přátelsky pozdravit a povědět mu, že právě vykonala návštěvu u jeho milé ženy.

„To je od vás velice pozorné,“ odsekne, zdvořile se ukloní a počká na chodbě, než Augusta sejde dolů do haly. Takový zákeřný člověk! Uhodl její úmysl a chladnokrevně jej zmařil. Ať se tou svou ješitností zalkne, suchopár jeden!

Augusta stojí nahněvaná v šeré hale a volá Gretu, která s ní nešla nahoru, nýbrž zůstala v přízemí v hospodářském prostoru. Kde jen vězí? Vybavuje se vzadu na dvoře s kuchařkou? Augusta se rozhodne, že drze projde obchodní částí přízemí a po té holce se podívá. S tichou potutelností konstatuje, že v berendovském kontoáru se nic neděje. Je slyšet jen škrábání pera – to je písař, jenž nyní kašle a pak něco vyplivne – odporné! Najde východ na zadní dvůr a zhluboka se nadechne. Jak je příjemné dostat se ze zatuchlých místností ven na čerstvý vzduch! Mohla si to myslet: Greta stojí na dvoře a nakrucuje se před zrzavým mládencem, jenž se tváří rozpačitě a žmoulá v rukou čepici.

„Greto! Kde vězíš?“ zavolá na ni netrpělivě. „Musíme ještě na tu poštu!“

Vtom se nahoře v druhém patře otevře okno a Augusta spatří – Johannu. Vypadá hezky, jak se tak s růžovými tvářemi a medově blond vlasy vyklání přes římsu a mává na ni.

„Augusto! To jsem ráda, že tě vidím!“ volá Johanna dolů. „Tolikrát jsem na tebe myslela. Pojď sem ke mně nahoru, musím ti vyprávět spoustu hrozných věcí…“

Je to strašné dilema! Nahoře stojí ostražitý strážce. Augusta nemá možnost se k přítelkyni dostat.

„Později, má nejmilejší Johanko,“ zavolá nahoru. „Mám bohužel naspěch, protože pošta bude co nevidět zavírat!“

„Ach, to je škoda!“ zazní shora zklamaně. „Tak se u tebe ukážu hned zítra dopoledne. To přece býváš doma, ne?“

„Doma… ano, jistě…,“ koktá Augusta. „Moc se těším… Myslím na tebe. Napíšu ti, Johanko.“

„Psát mi přece nemusíš, když budu zítra u tebe!“ zazní vesele shora. „A demain, ma chérie! A tisíc pozdravení tvému manželovi!“

„Tisíce pozdravů nazpět, Johanko. Tak zatím. Uvidíme se co nejdřív. Jsem a zůstávám tvou přítelkyní! Na to nesmíš nikdy zapomenout! Adié, adié…“

Johannina hlava zmizí a okno se zabouchne. Augusta si jen s nevolí představuje, co se teď asi v Johannině pokoji odehrává. S největší pravděpodobností za ní přispěchal její bratr, aby ji odkázal do patřičných mezí.

Ach bože! Ta chudinka. Johanna je tak naivní a nic netuší. Augusta je blízka slzám, když jen pomyslí na to, čím si její přítelkyně bude muset následující měsíce projít. Kdyby jí tak mohla nějak pomoci! Ale tohle všechno probere s Klausem. Ten má vždy jasný pohled na věc a umí moudře poradit.

„Tys mě neslyšela, Greto?“ otočí se vztekle na služku. „Musíme honem vyrazit. Jestli tu dál zůstanu, tak dostanu migrénu!“

Johanna

On je silnější než ona. A bylo to tak vždycky. Už když byli ještě děti, neměla proti Theodorovi šanci. Později se spřáhla s mladším bratrem Ernstem, ale ani ve dvou nedokázali Theodora porazit. Ten se právě přiřítil do jejího pokoje, popadl ji za ramena, odtrhl od okna a mrštil s ní na postel. Teď nad ní stojí. Veliký, přemocný, z očí mu srší chladný hněv.

„Tys mi nejspíš dobře nerozuměla, Johanno!“ syčí na ni. „Kontakty všeho druhu máš zakázané. Zůstaneš ve svém pokoji a nevyjdeš z něho, dokud nevydám další nařízení!“

Johanna leží v polštářích jako omámená a neví, co se to s ní děje. Opravdu se bratr odvážil na ni zaútočit, až jí málem vykloubil rameno? Civí na jeho zlostí zrůzněný obličej a děsí se nenávisti, která z něj na ni čiší.

„To nemůžeš udělat,“ vzepře se mu. „Jsem tvoje sestra, ne otrokyně!“

„Nenuť mě učinit vážná opatření!“ varuje ji Theodor.

Johanna se posadí a odhrne si z obličeje rozpuštěné vlasy. Ne, takhle se k ní nesmí chovat!

„Nemáš právo se mnou takhle zacházet. Ach, kdyby tak ještě žil tatíček, ten by tě srovnal! Jenže je mrtvý a ty si myslíš, že mi můžeš spílat a poroučet, jak se ti zachce!“

Johanna se rozvzlyká, pomyšlení na otce jí vžene slzy do očí. Ach, je to hloupé, že zrovna teď musí plakat. On teď bude triumfovat. Ale nemůže na tom nic změnit, bolest po otci se jí usadila hluboko v duši.

„Papá tě ve své závěti vydědil,“ odsekne bratr chladně. „Nemáš vůbec nic a jsi odkázaná na moji dobrotu. Tak to otec rozhodl. Pokud se chceš šprajcovat, můžu tě vyhodit bez prostředků ze dveří!“

S tím se otočí a odchází. Johanna zůstane sama a nic nechápe. Pokoj se s ní točí, na okamžik má temno před očima. Jestli je to zlý sen, musí se z něj okamžitě probudit. Všechno bude zase jako dřív, když mamá a tatíček slavili ve velkém salonu radostné svátky. Chce zase sedět s Ernstem venku pod stříškou nad schody a házet na kolemjdoucí kaštany…

Uprostřed krásného fantazírování vtrhne do pokoje bez zaklepání Theodor. Hodí na zem dřevěnou bedničku s nářadím. Nato začne zakrývat okno.

„Co to děláš? To si nemůžu ani vyvětrat?“

Theodor zatlouká hřebíky do prken a na sestřinu námitku nedbá. Pak si spokojeně prohlédne dílo, zkusmo zacloumá klikou na okně a sbalí si věci.

„Za to si můžeš sama!“

Odejde z pokoje a Johanna slyší, jak zvenku otáčí klíčem v zámku. On se ji odvažuje zamknout jako nevychované dítě, které má domácí vězení! Něco takového jí nikdy nikdo neudělal. Ani přísná paní k dětem, která se o ni dřív starala, se nikdy něčeho takového neodvážila. Však by to také mamá nedovolila. A tatíček by tu ženskou vyhnal z domu. Johanna se vzchopí a začne vztekle cloumat klikou. Jenže dveře se nedají otevřít, a tak do nich začne bušit pěstmi.

„Otevřít! Okamžitě otevřete ty dveře! Nemáte právo mě tady zamykat!“

Na pomoc jí však nikdo nepřijde. Volá tedy Luisu. Poručí Danutě, aby otočila klíčem. Běhá zoufale po pokoji, cloumá oknem, vrací se ke dveřím a začne do nich kopat. Ovšem staré dveře jsou ze silného, odolného dubu. Může do nich tlouct a kopat jak chce – ani se nepohnou. Johanna nakonec sedí na podlaze, ruce i nohy jí krvácejí a vzlyká v čirém zoufalství. Proč se jen vracela domů? Kdyby tušila, v jakém pekle se octne, zůstala by raději s Andrzejem. Ano, byl přelétavý, to je pravda. Ale miloval ji, byl k ní jemný a něžný, nálady projevoval, pouze když ho čekalo důležité vystoupení. Obelhával ji – nu ano, byl to jeho způsob jak zamlčovat pravdu. Nesnášel, když mu dělala žárlivé scény, ale nakonec se pokaždé smířili. Skoro vždycky. Nakonec ale Johanna usmíření odmítla a prohlásila, že už ho má dost. Ale i poté se Andrzej projevil velkoryse. Je to zkrátka člověk čistého charakteru a dobré mysli – nikdy by ho nenapadlo zacházet s ní špatně. Jak jen ji tedy mohlo napadnout ho opustit a pak se doma nechat od bratra zavírat a mlátit? Ach ano, věřila, že se vrátí k tatíčkovi, který jí všechno odpustí. Jenže se trpce zklamala.

S námahou vstane a nalije si vodu do lavoru, aby si mohla umýt poraněné ruce. Trhliny na polštářcích dlaní ji pálí už při styku s vodou. Utře si ruce a na bílém ručníku zůstávají krvavé skvrny. Co to Theodor říkal? Že ji tatíček vydědil? To musí být lež, otec by něco takového nikdy neudělal. Dům po matčiných rodičích v ulici Matky Boží jí byl určen jako věno. Matka to tak chtěla a tatíček v tom smyslu uložil závěť u notáře. Na tom Theodor nemůže nic změnit. Je to lhář! A ona ho prohlédla. Chce ji zastrašit, aby dělala, co po ní požaduje. Ano, nenáviděl ji vždycky, protože ona byla tatíčkovo nejmilejší dítě, zornička v jeho očích, malá zlatá hlavička, jeho Johanka…

Do očí jí znovu stoupají slzy a do starostí se mísí hněv na nespravedlivé zacházení, sprosté oloupení o svobodu, zlomyslné lži. Ale s tím Theodor daleko nedojde. Ona je silnější, než si bratr myslí. Postaví se mu čelem a on nakonec udělá, co chce ona.

Vyčerpaná se napije vody ze džbánu a pustí se do vybalování cestovní brašny, která pořád stojí netknutá na komodě. Toho, co si z dlouhé cesty přivezla, není moc. Hedvábná noční košile, kterou jí Andrzej koupil v Římě, dva pestré šátky z jemného hedvábí, které jsou pro změnu z Amsterodamu, a hnědý plyšový medvídek, kterého jí Andrzej pořídil na jednom trhu v Londýně. Všechno ostatní, jako šaty, prádlo, boty a klobouky, tam nechala. Jenom si nakonec přibalila červenou kazetu se zlatým přívěskem. Andrzej jí ten šperk koupil na rozloučenou. Na věčnou památku, jak teatrálně prohlásil. Zlaté srdce s malým diamantem a vyrytým nápisem mon amour. Tehdy mu krabičku vztekle hodila k nohám. Takový laciný dárek! Určitě mu ho dala některá z jeho četných obdivovatelek jako dar z lásky. Ale nakonec ho sebrala z podlahy a strčila do cestovní brašny. Přece jen je to zlato a ona pochází z kupeckého rodu. Takové věci se nezahazují, nýbrž vyměňují za peníze. Ach ano – peníze. Má i koženou peněženku, kterou jí Andrzej koupil ve Florencii na Ponte Vecchio. Devět tolarů, dva stříbrné groše a osm feniků v ní ještě zůstaly. Kromě toho různé zahraniční mince, jejichž hodnotu přesně nezná. Jsou to pouze drobné, ale třeba najde na trhu obchodníka, který si od ní cizí mince koupí.

Pokud se v dohledné době naskytne příležitost vyrazit na některý gdaňský trh. Theodor jí ty dveře přece musí někdy otevřít. Peněženku si Johanna pro jistotu schovává pod uvolněnou podlahovou fošnu, kde ukrývala svoje poklady už jako dítě. Potom přejde k oknu a dívá se přes maličké tabulky ven. Moc toho nevidí, na dvůr se může podívat, jen kdyby se vyklonila ven. Takhle má výhled jenom na zeď sousedního domu, v níž je řada úzkých okének, a nad nimi vidí kousek nebe. Táhne se po něm předivo tmavošedivých mraků, vítr fouká od severovýchodu a světlo, jež dopadá do pokoje, je sinavé a nestálé.

V takovém počasí bych stejně ven nešla, pomyslí si vzpurně a lehne si promrzlá do postele.

Chvíli tiše leží a poslouchá zvuky starého domu. Vítr lomcuje šindeli na střeše, někde klape okenice, do zdi tluče úponek divokého vína. Občas zaslechne kroky na schodech. Danutiny dřeváky pozná snadno, stejně jako hrubé dupání hospodyně, jejímiž působišti jsou kuchyně a hospodářské místnosti. Theodor nosí pevné vysoké boty, jeho krok je tichý a rovnoměrný. Johanna pozná také ochozené boty písaře Stefana Korbitze, jenž je zaměstnán v kontoáru téměř dvacet let. Pohyb se odehrává také v přízemí a v prvním patře, k ní do druhého nikdo nevyjde. Ani Danuta. Sem tam zaslechne služčin jasný hlas. „Zajisté, milostivá paní.“ – „Hned to bude, milostivá paní.“ Je tedy zaměstnaná Luisou, která pořád něco potřebuje, protože je tak churavá.

Johanna se přistihne při zlomyslné myšlence, že nebe je přece jen spravedlivé, když Theodorovi odepřelo vytouženého syna a dědice. Ne, fuj – to je sprosté. Chudák Luisa tím strašně trpí. I když k ní není právě přátelská, za machinace svého manžela koneckonců nemůže.

Poledne už dávno uplynulo a Johanna kromě pár doušků vody dosud nic nepozřela. To ji chtějí nechat vyhladovět? Kromě toho ji trápí běžná lidská potřeba. Ale na záchod nemůže, a tak musí použít nočník. Vyprázdnit ho nemá možnost. Je to tak odporně sprosté takhle s ní zatočit! Kdy se konečně objeví Danuta, aby jí uklidila pokoj, vynesla nočník a přinesla něco k jídlu?

Čas se táhne nekonečně pomalu. Johanna při každém šustnutí na schodech vyskočí a doufá, že ji konečně vysvobodí z vězení – ale kde nic tu nic. Světlo slábne, den se chýlí ke konci, soumrak přechází do tmy. Johanna si zapálí olejovou lampu a bloumá po pokoji jako zvíře v kleci. Nastavuje ucho ke dveřím, pokouší se zavolat Danutu, ale nic se neděje. Ne, ten triumf mu nedopřeje. Nebude prosit ani žebrat, na to je příliš hrdá. V hlavě jí víří myšlenky. Pořád znovu ji napadají Augustiny věty z dnešního dopoledne.

Zůstávám tvou přítelkyní… napíšu ti…

Takže věděla, co tady s ní budou provádět. Proč ji nevarovala? Chce jí psát? Jak asi, když všechny dopisy skončí u Theodora v kontoáru? A jak vůbec Augustu napadlo chtít jí psát? Znamená to, že ji možná budou držet zavřenou v domě dlouhé měsíce? Ale co provedla? Není přece zločinec. Nikoho neokradla ani nezabila. Taky nechce hned zítra vyrazit do města a navštívit všechny známé, aby jim povyprávěla o svých cestách. Ne, ví sama dobře, že se teď musí nějakou dobu chovat nenápadně a že může navštívit jen ty přítelkyně, o nichž ví, že jsou jí nakloněny i teď. Jako Augustu, která by ji určitě ráda přijala.

Ale třeba je to všechno jenom nešťastné nedorozumění, přemítá Johanna dál, když si vyčerpaná a unavená znovu lehne do postele. Promluvím si s Theodorem a dohodneme se. I když mě nenávidí a já ho nemůžu vystát, k nějakému rozumnému řešení přece dojdeme. Tatíček by to tak chtěl.

Tu noc Johanna nespí klidně. Slyší vítr, jak profukuje starým domem, podlaha a dřevěné obložení stěn vržou, později začnou do okna narážet dešťové kapky. Jednu chvíli se jí zdá, že slyší zarachotit klíč, ale v pokoji je tma, olej v lampě už vyhořel. A protože další zvuk už nezaslechne, opět usne.

Když ji ráno probudí namodralé svítání, objeví na komodě podnos s chlebem, uzeninou a pohárem mléka. I nočník je prázdný, lavor čistě umytý, ve džbánu čerstvá voda. Takže Danuta byla v jejím pokoji a všechno připravila, když ona ještě spala. Je to směšné! Vážně si Theodor myslí, že uteče jako zběsilá, jen co se otevřou dveře? Skromná snídaně, od předvčerejšího večera nedostala nic k jídlu a v žaludku jí kručí přímo strašně. Hladově spolyká chléb a uzenku, mléko nechává stát, protože je nemá ráda. Co by teď dala za šálek kávy! Pak má také potřebu se umýt a převléknout. Použije nočník, nalije si vodu do umyvadla a už si chce svléknout noční košili, když najednou uslyší kroky. Někdo jde za ní do druhého poschodí. Danuta a Theodor. K tomu ještě neznámá osoba v těžkých botách a s pevným krokem.

Johanninou první reakcí je úleva. Bude vyjednávat, projeví se jako rozumná, přistoupí na některé bratrovy požadavky, ale také bude dbát na svá práva. Nato zaslechne ženský hlas.

„Jste si jistý, že nebude vyvádět žádný tyjátr?“

„Určitě bude klidná, paní Göttlerová. Nasypali jsme jí do mléka prostředek.“

Porodní bába. Johanna to jméno zná, protože paní Göttlerová pečovala o Luisu při jejích potratech. Je to silná rezolutní osoba kolem padesátky, nestrpí žádný odpor a nedá se s ní vyjednávat. Co tady chce? A o jakém prostředku to mluvili?

V zámku se otočí klíč a Theodor vejde do pokoje jako první. Když ji spatří stát u vertika v noční košili, zatváří se vztekle.

„Tys ještě nesnídala?“ oboří se na ni místo pozdravu. „Nuže – požádal jsem paní Göttlerovou, aby tě vyšetřila.“

„Proč?“ vyhrkne Johanna zděšeně. „Nejsem nemocná.“

„Ale možná jsi těhotná. Pokud tomu tak je, mám právo o tom vědět. Takže se polož na postel, paní Göttlerová svému řemeslu rozumí a nepotrvá to dlouho.“

„To mě ani nenapadne!“ odmítne Johanna rozčileně. „Nejsem těhotná. A i kdybych byla, tobě do toho nic není!“

Theodor si vymění pohled s porodní bábou, jež nasadí povážlivý výraz. Potom vykročí k Johanně a popadne ji za paži.

„Na postel!“ poručí a srazí ji dolů. „Lehnout!“

Johanna se brání ze všech sil. Kope nohama, chytne Theodora za ucho a málem mu ho utrhne, plivá po něm. Ale jeho sevření je přímo ocelové. Drží ji na posteli, a protože nechce ležet, nafackuje jí do obličeje.

„Začněte!“ poručí bábě. „Nemějte obavu – držím ji pevně.“

Bába přejede chladným pohledem Johannu, jež se zoufale svíjí pod bratrovým sevřením a pronikavě křičí.

„Někdo ji musí přidržet nohy,“ prohlásí paní Göttlerová znalecky.

„Danuto!“

Děvče zůstalo stát u dveří. Když uslyší rozkaz, začne se vystrašeně bránit a máchat rukama. „To nemůžu udělat, milostivý pane. Snažně vás prosím…“

„Poslouchat budeš!“

Danuta se přibližuje jen zdráhavě. Je na smrt bledá, ale ví, že když se pánovu nařízení vzepře, můžou ji kdykoli vyhodit na ulici.

„Svatá Matko Boží, odpusť mi moje hříchy,“ zašeptá.

„Drž pravou nohu,“ nařídí jí bába. „Pořádně! Takhle je to dobře.“

Johanna pochopí, že není záchrany. Bába jí vyhrne košili až k prsům, promačkává jí holé břicho a zajede tvrdým prstem do pohlaví. Bolí to, ale Johanna už nevydá ani hlásku. Leží jako omámená, zmocňuje se jí ledová strnulost a lhostejnost, jako kdyby své tělo opustila a už se nenacházela v tomto pokoji. Bílý čepec porodní báby vidí jako ve snu, i kapky potu, které se jí tvoří na čele, a Danutiny nehybné vyděšené oči. Potom jí zase shrnou košili dolů a nato uslyší Theodorovu otázku.

„Nuže?“

„Panna už není.“

„To víme. A dál?“

„Není těhotná. Má měsíčky.“

„A jinak?“

„Žádné náznaky francouzské nemoci.“

„Určitě?“

„Když to říkám!“ odsekne bába nevrle. „Dělá to tři tolary a pět stříbrných grošů.“

„Danuta vás odvede dolů do kontoáru.“

Johanna leží bez známek života jako mrtvá. Nepohne se ani potom, co Theodor odchází. Ten se ještě na okamžik zastaví nad její postelí a rozmrzele ji pozoruje.

„Kdybys mě hned poslechla, mohla sis mnohé ušetřit!“ řekne k tomu všemu.

Johanna mlčí. Něco se v ní zlomilo. Opona padla a svět za ní ukazuje svou skutečnou, hrůznou tvář.

„Sama jsi ze sebe udělala děvku,“ slyší řečnit bratra. „Tak se nediv, že s tebou jako s takovou zacházíme. Zůstaneš tady zamčená, dokud neslíbíš, že se podvolíš mým nařízením!“

Theodor zamíří ke dveřím, vykročí na chodbu a hned nato v zámku zarachotí klíč. Pak už jeho kroky chvátají dolů do kontoáru.

Strnulost trvá. Johanna leží nehybně na zádech, slyší, jak do okna tluče uvolněný úpon divokého vína, hlavu má tupou a prázdnou. Potom vnímá, jak se jí do údů vkrádá chlad. Skrčí se, obejme si kolena rukama a začne se třást. Chvěje se na celém těle a nemůže proti tomu nic dělat. Srdce jí buší, zuby cvakají o sebe, prsty má studené jako rampouchy. Záchvat poleví až za chvíli. Johanna se může posadit, urovnat si rozcuchané vlasy, promnout studené ruce a nohy. S námahou vstane a začne se mýt, natáhne si košili a korzet, nato se postará o měsíční krvácení, navlékne si dlouhé spodní kalhoty zevnitř na knoflíček a uváže si kolem pasu spodničku. Každý její pohyb je rutinní, s každým kouskem oblečení, které si vezme, získává nazpět kousek sebe samé. Vybrala si staré domácí šaty, které našla ve skříni, nazuje si punčochy a boty a přehodí teplou plachetku přes ramena.

Stojí u okna a pozoruje tmavé cáry mraků, které se přehánějí po šedivé obloze. Táhnou po ní jak smečka černých vlků na lovu divočáka. Je to chmurná stínohra, nemilosrdná a smrtelná.

Johanna se otočí a upne pohled na rozválenou postel. Stoupá v ní něco, co dosud nepoznala. Tvrdost, která se spíš zlomí, než by polevila. Dohoda už není možná, žádné smíření. Zbývá jen boj a ona ho povede tím jediným prostředkem, který jí zbývá. Neúprosně, bez ohledu na sebe samu.

Vylije mléko do nočníku a přihodí tam poslední drobek chleba. Teď se ukáže, kdo má delší dech.

Ernst

Ernst Berend si sedá na postel a sténaje si drží hlavu. Zatraceně – lobenrichtské pivo! Už včera večer na setkání buršáckého spolku do sebe nalil svůj díl – pětkrát celou holbu. Samozřejmě k všeobecnému gaudiu kamarádů z královecké Germanie, kteří mu s posměchem radili, že nikdy nemá vypít lichý počet holb, protože to nesvědčí žaludku. Na dobrou radu dát si ještě jednu, aby se dostal na sudé číslo, naštěstí nedal – bylo mu špatně na zvracení už po těch pěti. S námahou se vyhrabal do svého studentského kutlochu ve čtvrtém poschodí a rovnou padl na postel. Ani boty si nezul.

Trochu se zmátoží, několikrát se napije vody ze džbánu a potom zjišťuje, že svými špinavými botami a zablácenými kalhotami zaneřádil bílé ložní prádlo. Ach jéje! Bytná se bude zase hrozně rozčilovat a chtít dva stříbrné groše za vyprání navíc. Ta stará fuchtle Kabbertová si svůj chřtán nenacpe nikdy dost. Jídlo, které mu denně připravuje, si taky může odpustit: sotvakdy kousíček masa, zato spousta brambor, zelí a cibule.

Nic naplat, musí vstát, a především si zout mokré boty a ponožky. Nohavice by si měl taky vyměnit, ale z toho nic nebude, protože nemá na vybranou: jedny z trojích kalhot jsou u krejčího, druhé v prádle a třetí má na sobě. Je to bída, že je Theodor takový malodušný skrblík a zaznamenává si každý fenik, který mu dá. Pro těch pět holb piva si musí něco vymyslet, nemůže je na seznam výdajů napsat podle pravdy. To by mu Theodor zkrátil měsíční apanáž.

Nalije si vodu do lavoru, a jak si tak mydlí bradu a tváře, aby si oholil černé povyrostlé vousy, myslí závistivě na peněženky některých svých kolegů, kteří je mají plné tak, že si mohou dovolit obleky ze solidní anglické látky, jezdecký výcvik, taneční hodiny nebo pěkné holky. O tom všem si Ernst může nechat jenom zdát – je rád, že mu papá svého času vůbec udělil souhlas ke studiu. Bohužel ne na filozofii, jak tolik toužil, nýbrž na právnické fakultě. Protože filozofie je jen plané mudrování, kdežto právník může být pro podnik Berendových užitečný.

Utře si ručníkem zbytky holicího mýdla, vyčistí zuby a pocítí chuť k jídlu. No vida – pár holb ho přece neporazí, jenom bolení hlavy musí ještě chvilku snášet. Ale to skončí. Pak přejde bosý ke dveřím a podívá se, jestli už je tady snídaně – ano, správně, bytná ji postavila venku na rozviklanou komodu. Káva je ovšem už studená a chleby oschlé. Kolik už je asi hodin? Je to hloupé, ale musel dát kapesní hodinky do zastavárny, aby vyrovnal dluh. Teď mu nezbývá než se vždycky podívat z okna, kolik ukazují hodiny na kostelní věži…

„Pane Berende?“ ozve se zezdola. „Postavila jsem vám snídani na komodu, protože jsem vás slyšela v pokoji chrápat a nechtěla jsem vás budit.“

Kabbertka! Ta má nejspíš natahovací uši, protože slyší všechno, co se odehrává na schodišti.

„Děkuju moc!“ zavolá na ni dolů. „Můžete mi říct, kolik je hodin, paní Kabbertová?“

„Už bylo jedenáct, pane Berende. Včera jste přišel pozdě, že?“

Jedenáct! Zatracená bída. Přesně v deset měl sedět u Schallermanna, koneckonců za ty přednášky platí. Rozběhnout se tam ještě teď se pochopitelně nevyplatí. Zvlášť když na něj má Schallermann spadeno.

Ach – pan von und zu Berend je už také zde! poznamenal tuhle posměšně, když se Ernst zase jednou o čtvrt hodiny zpozdil.

„Včera?“ zavolá dolů. „No jo, bylo trošku pozdě. Doufám, paní Kabbertová, že vám to nevadilo. Byla byste té dobroty a přinesla mi nahoru džbánek moštu? Umírám žízní.“

„Mošt? Podívám se, jestli ještě nějaký je. Taky můžu přinést slabé pivo…“

„Pro mě za mě,“ zavrčí Ernst, i když pomyšlení na pivo mu momentálně není příjemné. Ale voda ze studny je tady učiněný mor, chutná zatuchle.

Vezme si z komody hrnek a talíř dovnitř do pokojíku, položí všechno na malý stůl mezi manuskripty a podívá se k oknu. Už zase prší! To by stejně dorazil skrznaskrz mokrý a musel by na přednášce sedět mezi kolegy, z nichž se páří; když má někdo citlivý nos, není to legrace. Lepší bude uvelebit se na pohovce a přemýšlet o svém pojednání o Sofoklově Antigoně. Je to drama o diskrepanci mezi státními zájmy a božím zákonem, jež chce uvést do souvislosti s aktuální politickou situací v Prusku. Pruský král Fridrich Vilém IV. neustále tvrdě odmítá požadavky zástupců stavů na spolurozhodovací právo. Svobodná ústava je v nedohlednu. Zrovna si chce zapsat výstižnou poznámku, když vtom hospodyně klepe na dveře. Ernst vyskočí a špinavá prostěradla schová pod deku.

„Dále!“

Bytná přináší džbán s pochybným obsahem a Ernst napřed udělá na stole místo, aby ho bylo kam postavit.

„Jo, páni studenti!“ povzdechne si bytná. „Pořád jenom knihy. Jen abyste si u toho nezkazil oči, pane Berende. Váš předchůdce, Julius Kräfuß se jmenoval, byl slepý jak patrona. Musel nosit tlustá skla…“

„Nemějte starost, paní Kabbertová!“ prohodí Ernst. „Já mám vynikající oči. Děkuju za ten mošt… nebo je to něco jiného?“

„Jablečný mošt, pane Berende. Měli jsme ještě padančata. Ta musela pryč, už začala hnít.“

Vezme si talíř a hrnek, mošt nechá stát a pak se rozhlédne po pokoji. Je maličký a z jedné strany je šikmá stěna pod střechou. Většinu místa zabírá postel, kdysi barevně vzorovaná, teď před ní visí vybledlý závěs. K tomu ještě prastará pohovka, kterou rozežraly generace molů, stůl a židle, rozviklaná police na knihy, malá bubínková kamna a úzká skříň na knihy, u které chybí dveře.

Ernst jenom tají dech, když Kabbertka zavadí pohledem o postel, ale ničeho si nevšimne. Místo toho zaměřila pozornost na špinavé boty u dveří.

„Ty vypadají hrozně, pane Berende. Já vám je vezmu dolů vyčistit.“

Ernst ji nechá jít, i když zaručeně bude muset za tu starostlivou akci vyklopit pár feniků. A když se chce ještě zeptat na kýbl uhlí do kamen, protože si musí usušit ponožky a kabát, bytná vytáhne z kapsy u zástěry zmuchlaný dopis.

„Málem jsem na to zapomněla,“ spustí a zkřiví ústa do dvojsmyslného úsměvu. Nevypadá hezky, protože má křivé zuby. „Od jisté Augusty von Kleiwitz z Gdaňska. To bude jistě slečna nevěsta, viďte?“

Ernst natáhne ruku pro dopis a zaraduje se. Augusta projevila ochotu předat dva jeho články jednomu svému dobrému známému. Jistému Eliasi Ostertagovi, který chce vydávat literární časopis.

„Moje nevěsta?“ zasměje se. „Ale ne. Paní rytmistrová von Kleiwitz je milá přítelkyně naší rodiny.“

„A tak,“ pronese bytná zklamaně. „Já jen myslela – že vám tak často píše.“

„To ovšem píše,“ potvrdí Ernst a zlobí se sám na sebe, že se bábě zpovídá, ačkoli jí do toho vůbec nic není. Je proto rád, když Kabbertová konečně odejde s botami i talířem. A teprve když už je na schodech, vzpomene si, že ji chtěl požádat o uhlí. No dobře, nechá to na později.

Zvědavě rozlomí pečeť a rozloží list. Augusta ho popsala až úplně dolů, takže se sotva měla kam podepsat. Jméno „von Kleiwitz“ vyvedla s rozmáchle vykrouženým „z“.

Můj milý mladý příteli,

jsem ještě stále pod dojmem včerejšího setkání v salonu našeho domu a chápu se pera, abych Vám o něm podala zprávu. Měli jsme jako hosty dva vynikající interprety vznešené paní Hudby, kteří nás potěšili neodolatelnými tóny velikého Johanna Sebastiana Bacha. K tomu mladého klavíristu Sebastiana Sonntaga, jenž naprosto báječně a s obrovskou emocí přednesl Beethovenovu Appassionatu. Byl nucen zahrát několik přídavků, protože jinak by ho dámy nejspíš ukamenovaly…

Ernst se napije moštu. Blé – je stejně sladký jako přecukrované elogy, jimiž Augusta častuje svoje hosty. Byl k ní pozván už mockrát a ví, že z jejího emfatického pění hymnů chvály se musí odečíst nejméně osmdesát procent, aby se narazilo na skutečné jádro věci. Krom toho mu jsou klavíristé, kteří uvádějí mladé dámy do extáze, krajně podezřelé subjekty. Má k tomu osobní důvody. Pokračuje ve čtení dopisu.

… také literární opusy byly mimořádně krásné a elokventní. Doktor Arthur Hempel nám přednesl několik romantických veršů, které sklidily velký potlesk, potom Elias Ostertag přečetl druhý akt svého náboženského dramatu Kristus na Golgotě, což především dámy dojalo k slzám a přimělo nás všechny požádat autora o další čtení z tohoto impozantního díla příští měsíc. Hra má pět jednání!

Bože všemohoucí! To se Ernst ukáže na salonu nejdřív v únoru. Dojemná náboženská dramata nejsou nic pro něho.

… ohledně Vašich naprosto vynikajících článků Vám mohu sdělit, že si je Elias Ostertag přečetl s velikou radostí a projevil uznání za Váš jasný a pregnantní styl. Ovšem zveřejnění v literárním časopise, jenž právě vzniká, se na základě politického obsahu nejeví jako doporučitelné, neboť list sám o sobě je věnován krásné literatuře a chce se zdržet jakýchkoli politických stanovisek.

Ernst hází psaní vztekle na psací stůl, ale to pro nedostatečnou váhu letí dál a přistane u kamen. Taky dobře. Může ho rovnou srolovat a použít jako fidibus. Zbožný pan Ostertag nehodlá otiskovat politické články! Je to ale zbabělec, přizpůsobivý přizdisráč! Inu tak – co se dá očekávat od chlapa, který sepisuje dlouhosáhlá náboženská dramata? Ernst vstane, vztekle rozrazí okno, nechá se deštěm bičovat do tváře a snaží se přemoci zklamanou naději. Svoje články poslal už řadě časopisů, ale zatím ho všude odmítli.

Zaslané texty bohužel neodpovídají zaměření našeho listu… Příliš politické… Málo literární… Příliš drsné formulace… Pošlete nám hezkou báseň nebo historické pojednání…

Jeden by z toho vyrostl. Mít tak peníze založil by si svůj vlastní časopis. Pokrokový list, který neodmítá dobrou literaturu, ale také tiskne texty, které se zasazují o občanské svobody a práva. Peníze, pořád jenom peníze! Sám nemá ani fenik, je ve všem absolutně závislý na svém bratru Theodorovi, který je jediným a výhradním dědicem berendovské pozůstalosti.

Zuřivě zabouchne okno a utře si obličej a vlasy ručníkem. Napije se ještě trochu sladkého moštu, s odporem ho zase vyplivne a sedne si na pohovku, aby mohl psát dál. Leč zklamaná naděje mu vzala rozlet. Čte si, co doposud napsal, a všechno mu připadá naprosto pitomé, přeskakované z jednoho na druhé, aniž by pohnul dopředu s vlastním posláním svého díla. Ke všemu ještě převrhne kalamář, který si postavil vedle sebe na pohovku. Zachrání taktak zbytek, většina inkoustu už se vsákla do starého sametu a vytvořila na něm neforemný černý flek. Je to ale nešťastný den! Nejlepší bude lehnout si zpátky do postele a zůstat v ní do zítřejšího rána, protože všechno, co dnes ještě podnikne, se mu sesype pod rukama.

Jeho moudrému opatření zabrání klepání na dveře. Venku stojí spolužák Alfred Riechert. Na ramenou promočenou pelerínu, z čepice, kterou drží v ruce, kape voda.

„Alfrede, ty starý brachu!“ zvolá radostně Ernst. „Řekni, že ses dneska taky ulil ze Schallermanna!“

„No a co?“ pokrčí Alfred rameny. „Julius Schames mě zapíše na prezenčku a později stejně přejdu ke Kugelmannovi, abych si všechno zopakoval. A co je s tebou, ty stará vojno? Taky nemáš náladu, co? Já to chápu. To monotónní memorování paragrafů leze pěkně na nervy.“

Alfred protahuje své vysoké vyzáblé tělo dovnitř, ve dveřích musí skrčit hlavu a u okna u šikmé střechy dokonce pokleknout. Stát rovně může jen uprostřed pokojíčku.

„Dej mi tu pelerínu a sedni si na kanape, kamaráde. Čepici si polož na parapet…“

Ale Alfred se nehodlá svléknout. Tvrdí, že v jizbě je svinská zima, a ptá se, proč si Ernst nezatopí v kamnech.

„Bytná mi musí napřed přinést uhlí, potom zatopím,“ slibuje Ernst.

Alfred si sedne na flek od inkoustu a postěžuje si na hnusné počasí, pobřežní mlhu a dláždění na Starém Městě, které je i přes nově zavedenou kanalizaci pořád ještě zaplavené splašky a všemožným sajrajtem.

„Když mi opatříš mecenáše – začne vycházet hned!“

„Oběd, pane Berende!“

S tím vyběhne splnit zadání.

„Můj bratr Theodor…“