Erich Maria Remarque Nebe nezná vyvolených

Přeložila Věra Houbová

DER HIMMEL KENNT KEINE GÜNSTLINGE

Copyright © 1961 by New York University,

successor-in-interest to the literary rights of

The Estate of the Late Paulette Goddard Remarque

Translation © Věra Houbová – heir, 1978, 2025

ISBN 978-80-207-2350-5

I

Clerfayt zastavil u benzinové pumpy, před níž byl odházen sníh, a zahoukal. Kolem telefonních sloupů krákoraly vrány a v malé dílně vzadu za pumpou bušil někdo do plechu. Bušení ustalo a z dílničky vyšel asi šestnáctiletý chlapec v červeném svetru a v brýlích s ocelovými obroučkami.

„Plnou nádrž,“ řekl Clerfayt a vystoupil z vozu.

„Speciál?“

„Ano. Dá se tu někde ještě sehnat něco k jídlu?“

Chlapec ukázal palcem přes ulici.

„Naproti. Dnešní polední specialitou byla Bernská mísa. Mám vám sundat řetězy?“

„Proč?“

„Silnice dál nahoře je ještě zledovatělejší než tady.“

„Celý průsmyk až nahoru?“

„Přes průsmyk jet nemůžete. Od včerejška je uzavřený. S takovýmhle nízkým sporťákem byste tamtudy neprojel.“

„Ne? Ty mě napínáš.“

„Vy mě taky,“ odpověděl chlapec.

Lokál byl zakouřený a bylo to tam cítit zvětralým pivem a dlouhou zimou. Clerfayt si objednal uzené, chleba, sýr a karafu aigleského. Požádal děvče, aby mu jídlo přineslo na terasu. Venku bylo ještě docela příjemně. Nebe bylo nedohledné a enciánově modré.

„Mám vám to fáro trošku ostříkat?“ zeptal se kluk od benzinové pumpy. „Moc by to potřebovalo.“

„Ne. Očisti jenom přední sklo.“

Vůz nebyl už dávno mytý a bylo to na něm vidět. Červený prach z pobřeží u St-Rapha¨el na chladiči a blatnících proměnil liják za Aix v batikový vzor; k tomu ještě přibyly stříkance vápna z louží na silnicích ve střední Francii a bláto, jímž karoserii ohodil bezpočet náklaďáků, když je Clerfayt předjížděl. Proč jsem sem vůbec jezdil? pomyslel si Clerfayt. Na lyžování je už beztak pozdě. A soucit? Soucit je špatný průvodce na cestách – a ještě horší cíl cesty. Proč nejedu do Mnichova? Nebo do Milána? Ale co bych dělal v Mnichově? Nebo v Miláně? Nebo kdekoli jinde? Jsem unavený, pomyslel si. Unavený, abych někde zůstal, a unavený, abych se loučil. Nebo už mě unavuje samo rozhodování? Ale o čem mám vůbec ještě rozhodovat? Vypil víno a vrátil se do lokálu.

Za nálevním pultem vyplachovalo děvče sklenice. Skleněné oči vycpané hlavy kamzíka strnule civěly přes ni a Clerfayta na reklamu curyšského pivovaru na protější stěně. Clerfayt vytáhl z kapsy plochou, kůží potaženou láhev.

„Naplnila byste mi ji koňakem?“

„Courvoisier, Rémy-Martin, nebo Martell?“

„Martell.“

Děvče začalo odměřovat po sklenkách koňak. Do lokálu přišla kočka a třela se Clerfaytovi o nohy. Vzal si ještě dva balíčky cigaret a zápalky a pak zaplatil.

„To jsou kilometry?“ zeptal se venku kluk v červeném svetru a ukázal na tachometr.

„Ne, míle.“

Kluk hvízdl. „Co děláte tady v Alpách? Proč nejste s takovýmhle bourákem na dálnici?“

Clerfayt se na něho podíval. Lesknoucí se skla brýlí, ohrnutý nos, odstávající uši, pihy – stvoření, které právě vyměnilo melancholii dětství za všechny nedostatky poloviční dospělosti. „Člověk nedělá vždycky, co je správné, synu,“ poznamenal. „Dokonce ani když to ví. V tom někdy bývá kouzlo života. Chápeš?“

„Ne,“ zavrtěl kluk hlavou a popotáhl. „Ale telefony první pomoci najdete po celým průsmyku. Když uvíznete, stačí zavolat. Dojedeme pro vás. Tady je naše číslo.“

„Vy už tu nemáte bernardýny se soudkem kořalky na krku?“

„Ne. Koňak je moc drahej a psi zchytračili. Pili koňak sami. Místo nich teď máme voly. Zdravé voly na odtahování auťáků.“

Kluk s lesknoucími se skly brýlí vydržel Clerfaytův pohled. „Tys mi tu dnes ještě chyběl,“ řekl Clerfayt nakonec. „Alpský fiškus ve výšce dvanáct set metrů. Nejmenuješ se ještě ke všemu Pestalozzi nebo Lavater?“

„Ne. Göring.“

„Cože?“

„Göring.“ Kluk vycenil chrup, v němž mu chyběl řezák. „Ale křestním jménem Hubert.“

„Jsi nějak příbuzný s –“

„Kdepak,“ přerušil ho Hubert, „my jsme Göringové z Basileje. Kdybych patřil k těm druhým, nemusel bych tady nalejvat benzin. To bychom dostávali pěknou penzi.“

Clerfayt chvíli mlčel. „Zvláštní den,“ řekl pak. „Kdo by to byl čekal? No tak hodně štěstí v dalším životě, synku. Překvapils mě.“

„Vy mě ne. Vy jste závodník, co?“

„Proč?“

Hubert Göring ukázal na téměř smyté číslo pod špínou na chladiči.

„Ke všemu jsi ještě detektiv!“ Clerfayt nasedl do vozu. „Snad by bylo přece jenom lepší, kdyby tě brzy zavřeli, aby bylo lidstvo uchráněno nového neštěstí. Až budeš ministerským předsedou, bude už pozdě.“

Nastartoval. „Zapomněl jste zaplatit,“ poznamenal Hubert. „Dvaačtyřicet frantíků.“

Clerfayt mu podal peníze. „Frantíků!“ opakoval. „To mě zase uklidnilo, Huberte. V zemi, kde se takhle hezky říká penězům, nebude nikdy diktatura.“

O hodinu později vůz uvázl. Utrhlo se několik návějí a sníh zavalil cestu. Clerfayt by mohl obrátit a sjet dolů, neměl však chuť se tak rychle znovu setkat s rybím pohledem Huberta Göringa. Mimoto se nerad obracel. A tak zůstal klidně sedět ve voze, kouřil cigarety, popíjel koňak, naslouchal křiku vran a čekal na boží pomoc.

Ta se po nějaké době objevila v podobě sněhového pluhu. Clerfayt se rozdělil o zbytek koňaku s jeho řidičem. Ten ho pak předjel a začal pluhem sníh rozviřovat a odhazovat stranou. Vypadalo to, jako by rozřezával obrovský bílý padlý strom v zářivý kruh třísek hrajících v šikmých paprscích slunce všemi barvami duhy.

Dvě stě metrů dál byla silnice opět volná. Sněhový pluh uhnul ke straně a Clerfaytův vůz proklouzl kolem něho. Řidič mu zamával. Měl na sobě právě tak jako Hubert červený svetr a brýle. Clerfayt se s ním proto nebavil o ničem jiném než o sněhu a pití; druhý Göring v jednom dni, to by bylo přece jenom trošku moc.

Hubert žvanil; průsmyk nebyl nahoře uzavřen. Vůz rychle zdolal příkré stoupání a náhle leželo hluboko pod Clerfaytem údolí, v časném soumraku modravé a měkké, a v něm jako kostky na hraní byla rozhozená obec s bílými střechami domů, štíhlou kostelní věží, kluzištěm, několika hotely a s prvními světly v domcích. Clerfayt na chvíli zastavil a díval se dolů. Pak pomalu sjížděl serpentinami. Někde tam dole, v nějakém sanatoriu, leží tedy jeho spolujezdec Hollmann, který se před rokem roznemohl. Lékař zjistil tuberkulózu a Hollmann se tomu smál – něco takového přece ve věku antibiotik a zázračných plísní už neexistuje, a i kdyby, tak stačí hrst prášků a pár injekcí a člověk je zase fit. Ale zázračné prostředky nebyly tak veleúčinné a neomylné, jak je vychvalovali, zvláště ne u lidí, kteří vyrostli za války a měli tenkrát málo co jíst. Při závodě na Tisíc mil v Itálii dostal Hollmann nedaleko Říma chrlení krve a Clerfayt ho musel u depa vysadit. Lékař pak trval na tom, aby odjel na pár měsíců do hor. Hollmann zuřil, ale nakonec se podřídil; z několika měsíců však byl teď už skoro rok.

Náhle začal motor prskat. Svíčky, pomyslel si Clerfayt, zase svíčky! To je tím, že člověk jezdí a na jízdu nemyslí. Sjel poslední úsek s vyřazenou rychlostí, a když se vůz na rovné silnici zastavil, zvedl kapotu.

Jako obvykle byly zaolejované svíčky druhého a čtvrtého válce. Vyšrouboval je, vyčistil, znovu je nasadil a opět nastartoval. Motor naskočil a Clerfayt několikrát zmáčkl rukou pedál plynu, aby z válců odstranil přebytečný olej. Když se narovnal, viděl, jak náhlé zavytí motoru poplašilo koně, zapřažené do saní přijíždějících z opačné strany. Koně se vzepjali a strhli saně napříč silnicí směrem k autu. Clerfayt vyrazil proti nim, popadl levého koně za ohlávku a nechal se vléci.

Po několika skocích se koně zastavili. Třásli se a kolem hlav jim stoupala pára vlastního dechu. Jejich vyděšené a vytřeštěné oči jako by patřily pradávným obludám. Clerfayt opatrně povolil řemeny. Koně zůstali stát, odfrkávali a cinkali rolničkami. Viděl, že to nejsou obyčejní koně, jací se zapřahají do saní.

V saních se zvedl velký muž v černé kožešinové papaše a domlouval koním, aby je uklidnil. Vedle něho seděla mladá žena a pevně se držela opěradel sedadla. Měla opálený obličej a velmi světlé oči.

„Je mi líto, že jsem vás vylekal,“ omlouval se Clerfayt. „Nenapadlo mě, že zdejší koně nejsou zvyklí na auta.“

Muž se ještě chvíli zabýval koňmi, pak jim povolil otěže a pootočil se. „Ne na auta, která dělají takový kravál,“ poznamenal odmítavě. „Ale prosím, měl jsem saně zadržet. Díky, že jste se nás snažil zachránit.“

Clerfayt vzhlédl. Díval se do pyšného obličeje, v němž doutnala jiskřička posměchu, jako by se muž zdvořile bavil tím, že si Clerfayt zbytečně zkoušel zahrát na hrdinu. Už dlouho se nestalo, aby se mu někdo na první pohled takhle nelíbil.

„Nechtěl jsem zachránit vás,“ odpověděl Clerfayt suše, „ale svůj vůz před vašimi saněmi.“

„Doufám, že jste se při tom zbytečně neumazal.“

Muž se opět obrátil ke koním. Clerfayt pohlédl na ženu. Proto tedy, pomyslel si. Chce zůstat hrdinou.

„Ne, neumazal jsem se,“ řekl pomalu. „K tomu je zapotřebí víc.“

Sanatorium Bella Vista stálo na malém návrší nad obcí. Clerfayt zaparkoval vůz na rovném prostranství vedle vchodu, kde už stály nějaké saně. Vypnul motor a přes kapotu přehodil deku, aby motor nevychladl. „Clerfayte!“ zavolal někdo od vchodu.

Otočil se a překvapeně se díval, jak k němu spěchá Hollmann. Domníval se totiž, že je upoután na lůžko.

„Clerfayte!“ řekl Hollmann. „Jsi to opravdu ty?“

„Jak vidíš, opravdu a skutečně. A co ty? Jak to, že tu takhle pobíháš? Myslel jsem, že ležíš.“

Hollmann se zasmál. „To už se tady nenosí.“ Poplácal kamaráda po zádech a pak se zadíval na vůz.

„Zdálo se mi, že slyším zdola Giuseppův řev a už jsem si myslel, že mám halucinace. Pak jsem vás uviděl, jak se drápete sem nahoru. To je ale překvapení! Odkud se tu bereš?“

„Přímo z Monte Carla.“

„Nepovídej!“ Hollmann se nemohl uklidnit. „A s Giuseppem, s tím starým lvem! Už jsem si myslel, že jste na mě zapomněli.“

Poplácal karoserii vozu. Jel s ním půl tuctu závodů. V něm také dostal poprvé chrlení krve. „Je to přece Giuseppe, ne? Nebo že by to už byl jeho mladší brácha?“

„Je to Giuseppe. Ale už dozávodil. Koupil jsem ho od továrny. Je teď na odpočinku.“

„Jako já.“

Clerfayt vzhlédl. „Ty nejseš na odpočinku. Ty jsi na dovolené.“

„Rok! To už není dovolená. Ale pojď dál. Musíme oslavit naše shledání. Co teď piješ? Ještě pořád vodku?“

Clerfayt přikývl. „Copak u vás se dostane vodka?“

„Pro hosty je tu všecko. Tohle je moderní sanatorium.“

„Zdá se. Vypadá jako hotel.“

„To patří k léčení. Moderní terapie. Jsme lázeňští hosté, už ne pacienti. Slova nemoc a smrt tu jsou tabu. Ignorují se. Aplikovaná psychologie. Velice praktické pro morálku, ale i tak se tu umírá. Cos dělal v Monte Carlu? Jel jsi rallye?“

„Ano. Už nečteš sportovní zprávy?“

Hollmann na okamžik zrozpačitěl. „Zpočátku jsem je četl. Ale potom už ne. Idiotské, co?“

„Ne, rozumné. Čti je, až budeš zase jezdit.“

„Ano,“ přikývl Hollmann. „Až budu zase jezdit. A až vyhraju v loterii hlavní výhru. S kým jsi jel tu rallye?“

„S Torrianim.“

Zamířili ke vchodu. Svahy byly v záři zapadajícího slunce červené. Lyžaři prolétávali oslňující září jako černé čárky. „Je tu hezky,“ řekl Clerfayt.

„Ano, krásné vězení.“

Clerfayt neodpověděl. Znal jiná vězení. „Jezdíš pořád s Torrianim?“ zeptal se Hollmann.

„Ne. Jednou s tím, podruhé s oním. Čekám na tebe.“

Nebyla to pravda. Clerfayt jezdil už půl roku závody sportovních vozů s Torrianim. Ale protože Hollmann nečetl sportovní zprávy, bylo snadné mu zalhat.

Na Hollmanna ta lež účinkovala jako víno.

Na čele se mu náhle zaperlil jemný proužek krůpějí potu. „Umístil ses v té rallye?“ zeptal se.

„Ne. Měli jsme značnou časovou ztrátu.“

„Odkud jste vyjeli?“

„Z Vídně. Byl to idiotský nápad. Každá sovětská hlídka nás stavěla, všichni si mysleli, že chceme unést Stalina nebo že vezeme dynamit. Vlastně jsem ani nechtěl vyhrát, jenom vyzkoušet nový vůz. Ale silnice v ruské zóně vypadají, jako by byly z doby ledové.“

Hollmann se zasmál. „To byla Giuseppova pomsta. Kde jsi jezdil předtím?“

Clerfayt zvedl ruku. „Pojďme se nejdřív něčeho napít. A buď tak hodný: první dny tady mluvme pro mě za mě o všem možném, jen ne o závodech a automobilech!“

„Ale Clerfayte! O čem tedy?“

„Jenom pár dní!“

„Co je? Stalo se něco?“

„Ne, nestalo. Jsem jenom unavený. Chtěl bych si odpočinout a pár dní neslyšet o tomhle idiotském šílenství, kdy se lidé honí jako blázni na mašinách, jejichž rychlost jim už přerůstá přes hlavu. To ty přece chápeš?“

„Ovšem. Ale co se děje? Nestalo se ti nic?“

„Nic,“ odbyl ho Clerfayt netrpělivě. „Jsem jen pověrčivý, jako každý druhý. Smlouva vypršela a zatím mi ji neobnovili. Nechci to zakřiknout. To je všechno.“

„Clerfayte, kdo havaroval?“

„Ferrer. V jednom pitomém, malém, mizerném závodě na pobřeží.“

„Je mrtvý?“

„Ještě ne. Ale amputovali mu nohu. A ta bláznivá ženská, co s ním pořád jezdila po světě, ta falešná baronka, ho nechce vidět. Sedí v herně a brečí. Nechce mrzáka. Pojď a objednej něco pořádného k pití! Můj poslední koňak zmizel v chřtánu řidiče sněhového pluhu, který je rozumnější než my; ta jeho kára neudělá víc než pět kilometrů za hodinu.“

Seděli v hale u malého stolku u okna. Clerfayt se rozhlédl. „To všechno jsou nemocní?“

„Ne. Taky zdraví, kteří nemocné navštěvují.“

„Ovšem. A ti s bledými obličeji jsou nemocní?“

Hollmann se zasmál. „To jsou ti zdraví. Jsou bledí, protože sem nahoru přišli teprve před nedávnem. Ti ostatní, co jsou opálení jako sportovci, jsou nemocní, kteří tu jsou už dlouho.“

Servírka přinesla Hollmannovi sklenici pomerančové šťávy a Clerfaytovi malou karafu vodky.

„Jak dlouho tu chceš zůstat?“ zeptal se Hollmann.

„Pár dní. Kde bych tu mohl bydlet?“

„Nejlíp v Palace hotelu. Je tam dobrý bar.“

Clerfayt pohlédl na pomerančovou šťávu před ním. „Jakpak to víš?“

„Chodíme tam, když odtud někdy upláchneme.“

„Upláchnete?“

„Ano, někdy v noci, když se chceme cítit jako zdraví lidé. Je to zakázané, ale když to člověka občas popadne, je lepší tohle než bezvýsledně diskutovat s Pánem Bohem o tom, proč je nemocný.“

Hollmann vytáhl z náprsní kapsy plochou láhev a trochu z ní ulil do své sklenky. „Gin,“ poznamenal. „Taky pomáhá.“

„Nesmíte pít?“ zeptal se Clerfayt.

„Tak docela výslovně zakázané to není, ale takhle je to jednodušší.“

Hollmann schoval láhev zpátky do kapsy.

„Člověk tady nahoře dost zdětinští.“

Před vchodem zastavily saně. Clerfayt poznal, že jsou to tytéž, které potkal na silnici. Vystoupil z nich muž v černé kožešinové papaše.

„Nevíš, kdo to je?“ zajímal se Clerfayt.

„Ta žena?“

„Ne, ten muž.“

„Nějaký Rus. Jmenuje se Boris Volkov.“

„Bílý?“

„Ano. Ale pro změnu žádný bývalý velkokníže, i když není chudý. Jeho otec si prý v pravý čas založil v Londýně konto, ale v nepravý čas byl v Moskvě; zastřelili ho. Žena a syn utekli. Ona prý měla v korzetu zašité smaragdy, velké jako ořechy. V roce 1917 se ještě nosily korzety.“

Clerfayt se rozesmál. „Ty jsi učiněná detektivní kancelář! Odkud to všecko víš?“

„Tady ví jeden o druhém brzy všechno,“ odpověděl Hollmann s nádechem trpkosti. „Za čtrnáct dní, až bude po sezoně, nebude tahle obec po celý zbytek roku zase ničím jiným než hnízdem, kde se jen drbe.“

Kolem muže a ženy se protlačila skupinka černě oděných lidiček. Živě se bavili španělsky. „Na malou vesnici vypadáte dost mezinárodně,“ mínil Clerfayt.

„Taky jsme. Smrt ještě pořád není šovinistická.“

„Tím už si nejsem tak docela jistý.“ Clerfayt pohlédl ke dveřím. „To je žena toho Rusa?“

Hollmann se ohlédl. „Ne.“

Rus s tou mladou ženou vešli dovnitř. „Jsou snad ti dva taky nemocní?“ zeptal se Clerfayt.

„Ano. Nevypadají na to, co?“

„Ne.“

„Tak to obvykle bývá. Nějakou dobu člověk vypadá, jako by překypoval zdravím. Časem přestane, ale potom už tu taky nepobíhá.“

Rus a žena se u dveří zastavili. On jí zřejmě naléhavě domlouval. Naslouchala mu, pak prudce zavrtěla hlavou a rychle zamířila dozadu do haly. Muž se za ní díval a chvíli čekal; poté vyšel ven a nasedl do saní.

„Zdá se, že se pohádali,“ poznamenal Clerfayt, ne bez uspokojení.

„To se tu stává co chvíli. Tady se každý po nějaké době trochu zcvokne. Psychóza zajateckého tábora. Proporce se přesouvají, maličkosti se stávají důležitými a důležité věci naopak podružnými.“

Clerfayt se na Hollmanna pozorně zadíval. „U tebe to platí taky?“

„U mne taky. Člověk nevydrží věčně koukat na jeden a týž bod.“

„Ti dva tu taky bydlí?“

„Ona; on bydlí jinde.“

Clerfayt vstal. „Zajedu si teď do hotelu. Kde bychom mohli společně povečeřet?“

„Tady. Máme jídelnu, kam mohou taky hosté.“

„Dobrá. Kdy tedy?“

„V sedm. V devět musím do postele. Jako ve škole.“

„Jako na vojně. Nebo před závodem. Vzpomínáš si ještě, jak nás v Miláně manažer honil do hotelu jako slepice?“

Hollmannův obličej se rozzářil. „Gabrielli? Ještě žije?“

„To víš, že jo. Co se jemu může stát. Manažeři umírají v posteli – jako generálové.“

Žena, která přišla s Rusem, se vrátila. U východu ji zastavila šedovlasá dáma a něco jí tiše a ostře říkala. Žena neodpověděla a odvrátila se. Zůstala nerozhodně stát, vzápětí pohlédla na Hollmanna a přistoupila k němu. „Krokodýl mne už nechce pustit ven,“ zašeptala. „Říká, že jsem si neměla co vyjíždět. Jestli to prý udělám ještě jednou, tak to bude hlásit Dalajlamovi…“

Zarazila se.

„To je Clerfayt, Lillian,“ přerušil ji Hollmann. „Vyprávěl jsem vám o něm. Z ničeho nic přijel.“

Žena přikývla, ale zdálo se, že Clerfayta nevnímá; znovu se otočila k Hollmannovi.

„Tvrdí, že musím do postele,“ pokračovala zlostně. „Jenom proto, že jsem před několika dny měla trošku teplotu. Ale já se zavřít nenechám. Dnes večer ne! Zůstanete vzhůru?“

„Ano. Budeme jíst v předpeklí.“

„Přijdu taky.“

Pokývla Clerfaytovi i Hollmannovi a šla zpátky.

„Všechno ti to tady asi připadá tibetské, co?“ zeptal se Hollmann. „Předpeklí se tu říká místnosti, kam smějí hosté. Dalajlama je přirozeně profesor a Krokodýl je vrchní sestra –“

„A ta žena?“

„Jmenuje se Lillian Dunkerqueová. Je to Belgičanka, ale její matka byla Ruska. Rodiče jí zemřeli.“

„Proč se vlastně kvůli takovýmhle malichernostem tak rozčiluje?“

Hollmann pokrčil rameny. Náhle vypadal unaveně. „Už jsem ti říkal, že tu jsou všichni tak trochu pomatení. Zvlášť když někdo zemře.“

„A zemřel někdo?“

„Ano, jedna její přítelkyně. Včera, tady v sanatoriu. I když se to člověka přímo netýká, stejně jako by vždycky umíralo zároveň i něco z něho. Asi trocha naděje.“

„Ano,“ připustil Clerfayt. „Ale tak je to všude.“

Hollmann přikývl. „Vždycky na jaře tu začínají umírat. Víc než v zimě. Zvláštní, co?“

II

V hořejších poschodích sanatoria už to nevypadalo jako v hotelu, tady to byla nemocnice. Lillian Dunkerqueová se zastavila před pokojem, kde zemřela Agnes Somervillová. Slyšela hlasy, hluk, a tak otevřela dveře.

Rakev už v pokoji nebyla. Okna byla dokořán a dvě uklízečky drhly podlahu. Voda šplíchala po podlaze a páchlo to tam lyzolem a mýdlem, nábytek byl odtažený a elektrické světlo ozařovalo každý kout místnosti.

Lillian si chvilku myslela, že vešla do nesprávného pokoje. Potom si všimla na skříni pohozeného malého plyšového medvídka, který býval maskotem zemřelé. „Už ji odnesli?“ zeptala se.

Jedna z uklízeček se napřímila. „Přenesli ji na sedmičku. Musíme tu uklidit. Zítra ráno přijde nová pacientka.“

„Děkuji. “

Lillian zavřela dveře. Znala sedmičku; byl to malý pokojík vedle nákladního výtahu. Na sedmičku dávali mrtvé, protože je odtud bylo možné snadno dopravit výtahem dolů. Jako kufry, pomyslela si Lillian. A jejich poslední stopy se pak smyjí mýdlem a lyzolem.

V pokoji číslo sedm byla tma. Ani svíčky už tam nebyly. Rakev byla zavřená. Útlý obličej a zářící rudé vlasy přikryli víkem a víko přišroubovali. Všechno bylo připravené k odvezení. Z rakve byly odklizeny květiny, ležely vedle na stole na kusu voskovaného plátna. Plátno mělo na okrajích kroužky, jimiž byla provlečená šňůrka, takže se květiny daly snadno najednou odnést. Věnce ležely vedle, naskládané na sebe jako klobouky v kloboučnickém krámu. Záclony byly roztažené a okna dokořán. Do pokoje svítil měsíc a byla tam citelná zima.

Lillian se chtěla ještě naposled podívat na mrtvou. Přišla pozdě. Nikdo už nikdy neuvidí bledý obličej a zářivé vlasy Agnes Somervillové. V noci potají odnesou rakev dolů a na saních ji odvezou do krematoria. Tam se rakve zmocní záplava ohně, rudé vlasy zapraskají a zajiskří, ztuhlé tělo se v plamenech ještě jedenkrát vzepne, jako by znovu ožilo – a pak se všechno změní v popel a v nic a v hrst vybledlých vzpomínek.

Lillian pohlédla na rakev. Co když ještě žije?! napadlo ji náhle. Copak není možné, aby se ještě jednou probudila v této nemilosrdné truhle? Kdo ví, kolikrát už se něco takového stalo? Ví se jen o několika případech, kdy byli zdánlivě mrtví zachráněni, ale kdoví kolik se jich tiše udusilo a které už nikdo nezachránil? Co když se Agnes Somervillová teď, právě teď, pokouší v těsné tmě šustivého hedvábí křičet s vyschlým hrdlem a nemůže vydat ani hlásku?

Zbláznila jsem se, pomyslela si Lillian; na co to tady vůbec myslím? Neměla jsem sem chodit! Proč jsem sem vlastně přišla? Ze sentimentality? Z pomatenosti? Nebo z té hrůzné zvědavosti ještě jednou se zadívat do mrtvého obličeje jako do propasti, odkud by snad šlo přece jen vyrvat odpověď? Světlo, uvědomila si náhle, musím rozsvítit!

Šla zpátky ke dveřím, ale náhle se zarazila a naslouchala. Zdálo se jí, jako by zaslechla zapraskání, tichounké, ale zřetelné, jako když nehty škrábou po hedvábí. Rychle otočila vypínačem. Ostré světlo holé žárovky u stropu zahnalo noc, měsíc i hrůzu.

Slyším strašidla, pomyslela si. Byly to moje vlastní šaty. Byly to moje vlastní nehty. Nebyl to vysílený poslední zbytek života, který se ještě jedenkrát pohnul.

Znovu se zadívala na rakev stojící teď v ostrém světle. Ne – v této černé, naleštěné truhle s bronzovými držadly už žádný život není. Naopak – je v ní uzavřena nejtemnější hrozba, jakou lidstvo zná. To už není Agnes Somervillová, její přítelkyně, která tam leží ve zlatých šatech, nehybně, se ztuhlou krví a rozpadlými plícemi – není to už ani vosková podoba člověka, kterého začaly pustošit znehybnělé šťávy, ne, v této truhle číhá už jen absolutní nic, stín beze stínu, nepochopitelné nic, věčně hladovící po druhém nic, jež přebývá a roste ve všem, co je živé, jež se s člověkem rodí a je i v ní, v Lillian Dunkerqueové, tiše roste a den za dnem užírá život, až tu zbyde jen ono samo a jeho schránka bude právě tak jako tato zde dána do černé truhly – kde ji čeká jen rozpad a rozklad.

Sáhla za sebe po klice. V okamžiku, kdy se jí dotkla, se klika v její ruce prudce pohnula. Potlačila výkřik. Dveře se otevřely. Před Lillian stál překvapený podomek a civěl na ni. „Co se děje?“ vykoktal. „Kde se tu berete?“ Díval se do pokoje, kde v průvanu vlály záclony. „Vždyť bylo zamčeno! Jak jste se sem dostala? Kde je klíč?“

„Nebylo zamčeno.“

„To to musel někdo –“ Muž pohlédl na dveře. „Ale tady je!“ přejel si rukou přes obličej. „Na okamžik jsem si myslel –“

„Co?“

Ukázal na rakev. „Myslel jsem, že jste to vy a –“

„Vždyť jsem to já,“ zašeptala Lillian.

„Co?“

„Nic.“

Muž postoupil o krok do pokoje. „Vy mi nerozumíte. Myslel jsem, že jste ta mrtvá. Něco takového! A to jsem zažil už leccos!“ Zasmál se. „Tomu říkám pořádně se vyděsit v noční hodině! Co tady děláte? Osmnáctka už je přece zašroubovaná.“

„Kdo?“

„Osmnáctka. Jméno neznám. Tady to není třeba. Když už je to takhle daleko, k čemu je i to nejkrásnější jméno, ne?“ Podomek zhasl světlo a zavřel dveře. „Buďte ráda, slečno, že to nejste vy,“ ukončil dobrácky.

Lillian vyhrabala z kabelky peníze. „Tady máte za to leknutí, které jsem vám způsobila.“

Podomek zasalutoval a rukou si přejel po neholené tváři. „Srdečně děkuju. Rozdělím se s kolegou Josefem. Po takové smutné práci chutná pivo se žitnou obzvlášť dobře. A neberte si to tak k srdci, slečno, jednou tam musíme beztak všichni.“

„Jistě,“ přisvědčila Lillian. „To je útěcha. Opravdu báječná útěcha, viďte?“

Stanula ve svém pokoji. Ústřední topení syčelo. Všechna světla svítila. Jsem blázen, pomyslela si. Bojím se noci. Bojím se sama sebe. Co mám dělat? Nechat rozsvíceno a vzít si prášek na spaní? Zavolat Borise a promluvit s ním? Natáhla ruku k telefonu, ale nezvedla sluchátko. Věděla, co by jí řekl. Taky věděla, že by měl pravdu. Ale k čemu to je, když člověk ví, že má pravdu? Každý má svou špetku rozumu, aby poznal, že jenom podle něho žít nelze. Žijeme z citů, ale s city toho rozum moc nesvede.

Usedla do křesla. Je mi čtyřiadvacet, přemítala, právě tolik jako bylo Agnes. Čtyři roky jsem tady nahoře. Předtím byla skoro šest let válka. Co znám ze života? Zkázu, útěk z Belgie, slzy, strach, smrt rodičů, hlad a pak nemoc z hladu a útěku. Předtím jsem byla dítě. Už si ani nevzpomínám, jak vypadala před válkou města v noci. Tisíce světel a zářivý svět ulic – co o tom vůbec vím? Znám jen zatemnění a déšť bomb z temného nebe a pak okupaci, strach, skrývání a zimu. Štěstí? Jak se scvrklo tohle nekonečné slovo, které kdysi ve snech tak zářilo! Tenkrát byl štěstím nevytopený pokoj, chleba, sklep, místo, jež nebylo ostřelováno. Pak přišlo sanatorium. Podívala se z okna. Dole vedle vchodu pro dodavatele a personál stály saně. Patrně už to byly saně pro Agnes Somervillovou. Před rokem přijela k hlavnímu vchodu sanatoria usměvavá, v kožichu a s květinami; teď opouští dům potajmu, vchodem pro personál, jako by nezaplatila účet. Před šesti týdny si dělala s Lillian plány, jak odtud odjede. Odjezd, přelud, fota morgána, která nikdy nepřišla.

Zazvonil telefon. Zaváhala, ale pak zvedla sluchátko. „Ano, Borisi.“ Naslouchala. „Ano, Borisi. Ano, jsem rozumná – ano, vím, že mnohem víc lidí umírá na infarkt a rakovinu – četla jsem statistiky, Borisi, ano – vím, že se nám to jen zdá, protože tady nahoře žijeme pořád tak sami mezi sebou, ano, mnoho se jich vyléčí, ano, ano – nové prostředky, ovšem, Borisi, budu rozumná, určitě – ne, nechoď – ano, mám tě ráda, Borisi, samozřejmě –“

Zavěsila. „Rozumná,“ zašeptala a zadívala se do zrcadla, z něhož na ni hleděla její tvář, cizí, cizíma očima, „rozumná!“ Panebože, pomyslela si, byla jsem rozumná už moc dlouho! K čemu? Abych se stala dvacítkou nebo třicítkou na sedmičce vedle nákladního výtahu? Něčím v černé truhle, před kterou člověka jímá hrůza?

Pohlédla na hodinky. Bylo krátce před devátou. Před ní byla temná, nekonečná noc, plná strachu a nudy, té příšerné směsice, která byla charakteristickým znakem sanatoria – strachu z nemoci i z nudy života podle předpisu, jež spolu dohromady byly nesnesitelné, protože kontrast nevedl k ničemu jinému než k intenzivnímu pocitu naprosté bezmocnosti.

Lillian vstala. Jenom teď nebýt sama! Dole bude jistě ještě pár lidí – přinejmenším Hollmann se svým přítelem.

V jídelně seděli kromě Hollmanna a Clerfayta ještě tři Jihoameričané, dva muži a malá, obtloustlá žena. Všichni tři byli v černém, všichni tři mlčeli. Seděli uprostřed místnosti pod světlem lampy jako malé černé mohyly.

„Přijeli z Bogoty,“ řekl Hollmann. „Telegrafovali jim. Dcera toho s kostěnými brýlemi umírala. Ale od té doby, co jsou tady, je tomu děvčeti najednou líp. Teď nevědí, co mají dělat – letět zpátky, nebo tu zůstat?“

„Proč tu nezůstane matka a ostatní neodletí?“

„Ta tlustá žena není její skutečná matka. Je nevlastní, ale má peníze, z nichž tu Manuela žije. Vlastně tady nechce zůstat nikdo z nich, ani otec. Doma už na Manuelu skoro zapomněli. Pravidelně posílali šek, žili v Bogotě a Manuela žila tady – už pět let – a jednou za měsíc jim napsala dopis. Otec má s její nevlastní matkou už dávno děti, které Manuela nezná. Všechno bylo v pořádku – dokud jim nezačala být na obtíž svým umíráním. Pak ovšem museli přijet, už kvůli reputaci. Žena nechtěla pustit muže samotného, je starší než on a žárlivá, a ví, že je moc tlustá. Proto si vzala na pomoc svého bratra. V Bogotě už se beztak mluvilo o tom, že Manuelu vyštvala z domova; teď chce ukázat, jak ji má ráda. Není to tedy jenom otázka žárlivosti, ale také prestiže. Kdyby přiletěla zpátky sama, řeči by začaly nanovo. Proto tu sedí a čekají.“

„A Manuela?“

„Když otec a nevlastní matka přijeli, zahrnuli ji láskou, protože Manuela měla každou hodinou zemřít. Chudinka Manuela, která lásku nikdy nepoznala, byla tak šťastná, že se začala uzdravovat. Teď už jsou rodiče netrpěliví. Kromě toho den ode dne tloustnou, protože z nervozity mají hlad a cpou se zdejším proslulým cukrovím. Za týden už nejspíš budou Manuelu nenávidět za to, že neumírá dost rychle.“

„Nebo si tu v obci zvyknou, koupí si cukrářství a usadí se tady,“ řekl Clerfayt.

Hollmann se zasmál. „Ty máš ale hrůzostrašnou fantazii.“

„Naopak. Jen hrůzostrašné zkušenosti. Ale odkud to všechno víš?“

„Už jsem ti řekl, že tady neexistuje žádné tajemství. Sestra Cornelie Wehrliová umí španělsky a je důvěrnicí Manueliny nevlastní matky.“

Tři černé postavy vstaly. Nepromluvily spolu ani slovo. Se slavnostní důstojností kráčely za sebou ke dveřím.

Téměř se srazily s Lillian Dunkerqueovou, která vešla dovnitř tak rychle, že se tlustá žena polekala a s vysokým zapištěním uskočila stranou. Lillian spěšně zamířila ke stolu, kde seděli Hollmann s Clerfaytem, a pak se otočila za ženou. „Proč křičí?“ zašeptala. „Vždyť nejsem strašidlo! Nebo jsem? Už?“ Hledala zrcátko. „Tak se mi zdá, že dnes večer každého jen vyděsím.“

„Kohopak ještě?“

„Podomka.“

„Cože? Josefa?“

„Ne, toho druhého, který Josefovi pomáhá. Však víte…“

Hollmann přikývl. „Nás nevystrašíte, Lillian.“

Schovala zrcátko. „Už tu byl Krokodýl?“

„Ne. Ale jistě každou chvíli přijde a vyhodí nás. Ta ženská přesná jak pruský šikovatel.“

„Dnes je ve vrátnici Josef. Informovala jsem se. Můžeme zmizet. Půjdete taky?“

„Kam? Do Palace baru?“

„Kam jinam?“

„V Palace baru se nic neděje,“ zavrtěl hlavou Clerfayt. „Zrovna jdu odtamtud.“

Hollmann se zasmál. „Pro nás tam je vždycky něco. Dokonce i když tam není ani noha. Všechno za zdmi sanatoria je pro nás vzrušující. Tady se člověk naučí být skromný.“

„Teď bychom mohli proklouznout,“ navrhla Lillian Dunkerqueová. „Kromě Josefa nikdo nehlídá. Druhý podomek má ještě co dělat.“

Hollmann pokrčil rameny. „Mám trošku teplotu, Lillian. Tak zničehonic, dnes večer – čert ví proč. Snad že jsem zase viděl ten Clerfaytův špinavý sporťák.“

Do jídelny vešla uklízečka a začala stavět židle na stoly, aby mohla vytřít podlahu. „Už mockrát jsme šli ven s horečkou,“ mínila Lillian.

Hollmann se na ni rozpačitě podíval. „Vím. Ale dnes ne, Lillian.“

„Vážně kvůli tomu špinavému sporťáku?“

„Snad. Co Boris? Půjde s vámi?“

„Boris si myslí, že spím. Už odpoledne jsem ho musela nutit, aby si se mnou vyjel. Podruhé to už neudělá.“

Uklízečka rozhrnula záclony. Za oknem se náhle impozantně a nepřátelsky objevila krajina – měsíčním svitem zalité svahy, černý les, sníh. Ti tři vypadali na jejím pozadí ztraceně. Uklízečka začala zhášet světla na stěnách. S každým zhasnutým světlem jako by krajina o krok postoupila k lidem do místnosti.

„Je tu Krokodýl,“ upozornil Hollmann.

Ve dveřích stála vrchní sestra. Usmívala se studenýma očima a silným chrupem. „Noční můry, jako vždy! Končíme panstvo!“ Mlčky přešla, že Lillian Dunkerqueová je ještě vzhůru. „Končíme!“ zopakovala. „Do postele! Do postele! Zítra je taky den!“

Lillian vstala. „Jste si tím tak jistá?“

„Naprosto,“ odpověděla vrchní sestra s deprimující veselostí. „Na nočním stolku máte prášek pro spaní, slečno Dunkerqueová. Budete odpočívat jak v Morfeově náručí, uvidíte.“

„Jak v Morfeově náručí,“ opakoval Hollmann zhnuseně, když vrchní sestra odešla. „Krokodýl je královnou frází. Dnes večer byla ještě milostivá. Proč musí tyhle policajtky zdraví jednat s každým, kdo přijde do nemocnice, s takovou odpornou lhostejnou povýšeností, jako by byl dítě nebo kretén?“

„Mstí se tím za své povolání,“ přisadila si Lillian zlostně. „Kdyby se číšníci a nemocniční sestry takhle nechovali, umřeli by na komplex méněcennosti.“

Stáli nyní v hale před výtahem. „Kam půjdete teď vy?“ zeptala se Lillian Clerfayta.

Podíval se na ni. „Do Palace baru.“

„Vezmete mě s sebou?“

Okamžik zaváhal. Měl jisté zkušenosti s přepjatými Ruskami. I s Poloruskami. Ale pak si vzpomněl na scénu se saněmi a na Volkovův pyšný obličej. „Proč ne?“ řekl.

Bezmocně se usmála.

„Člověk prosí o trochu svobody stejně zoufale, jako škemrá opilec u odmítavého barmana o poslední skleničku. Není to k pláči?“

Clerfayt zavrtěl hlavou. „Taky jsem to dost často dělával.“

Poprvé se na něho se zájmem podívala. „Vy? Proč vy?“

„Každý má nějaké důvody. Dokonce i kámen. Kam pro vás mám přijít? Nebo chcete jít se mnou hned?“

„Ne. Vy musíte opustit budovu hlavním vchodem. Tam hlídá Krokodýl. Sejděte pak za první serpentinu, vemte si tam saně a jeďte vpravo za sanatorium ke vchodu pro dodavatele a personál. Já vyjdu tamtudy.“

„Dobrá.“

Lillian nastoupila do výtahu. Hollmann se obrátil ke Clerfaytovi. „Nevadí ti, že s vámi dnes večer nepůjdu?“

„To víš, že ne. Vždyť zítra ještě neodjíždím.“

Hollmann se na něho pátravě zadíval. „A Lillian? Nebyl bys radši sám?“

„Rozhodně ne. Kdo chce být sám?“

Clerfayt prošel prázdnou halou. Svítilo už jen malé světlo u dveří. Velkými okny dopadalo na podlahu měsíční světlo v širokých kosočtvercích. U dveří stál Krokodýl.

„Dobrou noc,“ řekl Clerfayt.

„Good night,“ odpověděla a Clerfaytovi nebylo jasné, proč najednou mluví anglicky.

Šel serpentinou dolů, až našel saně. „Mohl byste natáhnout střechu?“ požádal vozku.

„Teď v noci? Vždyť už není taková zima.“

Clerfayt nechtěl posadit Lillian do otevřených saní, ale neměl chuť to vozkovi vysvětlovat.

„Vám snad ne, ale mně ano. Přijel jsem z Afriky,“ odpověděl. „Natáhl byste tedy tu střechu?“

„To je něco jiného.“ Vozka pomalu slezl z kozlíku a střechu natáhl. „Stačí to takhle?“

„Jistě. A teď prosím vás zajeďte k sanatoriu Bella Vista – k zadnímu vchodu.“

Lillian Dunkerqueová tam už čekala. Měla na sobě tenký černý perziánový kožich. Clerfayta by ale neudivilo, ani kdyby byla přišla jen ve večerních šatech, bez pláště.

„Všechno klaplo,“ zašeptala. „Mám Josefův klíč. Dostane za to láhev višňovky.“

Clerfayt jí pomohl do saní. „Kde máte vůz?“ zeptala se.

„Myjí ho.“

Když saně obrátily a míjely hlavní vchod sanatoria, schovala se ve tmě pod střechu. „Nechal jste dnes večer vůz dole kvůli Hollmannovi?“ nadhodila po chvíli.

Pohlédl na ni. „Proč kvůli Hollmannovi?“

„Aby ho neviděl. Abyste Hollmanna šetřil.“

Bylo to tak. Clerfayt si povšiml, že Hollmanna pohled na Giuseppa velmi rozrušil. „Ne, vůz už nutně potřeboval umýt.“

Vytáhl balíček cigaret. „Dejte mi taky jednu,“ požádala ho Lillian.

„Smíte kouřit?“

„Ovšem,“ odpověděla tak příkře, že okamžitě pochopil, že to není pravda.

„Mám bohužel ale jen Gauloisky. Černý, těžký tabák cizinecké legie.“

„Znám je. Kouřili jsme je za okupace.“

„V Paříži?“

„V jednom sklepě v Paříži.“

Zapálil jí.

„Odkud jste dnes přijel?“ zeptala se. „Z Monte Carla?“

„Ne, z Vienne.“

„Vienne? V Rakousku?“

„Ne, Vienne u Lyonu. Určitě ho neznáte. Je to ospalé městečko, jehož jediná proslulost je v tom, že je tam jedna z nejlepších restaurací v celé Francii – Hôtel de Pyramide.“

„Jel jste přes Paříž?“

„To by byla velká zajížďka. Paříž leží mnohem dál na sever.“

„Tak jak jste jel?“

Clerfayta udivovalo, proč to chce vědět tak přesně. „Obvyklou cestou. Přes Belfort a Basilej. Měl jsem v Basileji ještě něco na práci.“

Lillian chvíli mlčela.

„Jaké to bylo?“ chtěla vědět.

„Co? Cesta? Otravná. Šedivá obloha a samá rovina, dokud nepřijedete k Alpám.“

Slyšel, jak ve tmě dýchá. Poté v mihnuvším se světle z výlohy hodinářského obchodu spatřil její obličej. Byl v něm zvláštní výraz, výsměchu a bolesti. „Otravná?“ prohodila. „Samá rovina? Panebože, co bych za to dala, kdybych už nemusela vidět žádné hory!“

Náhle pochopil, proč se ho tak podrobně vyptávala. Pro nemocné tady nahoře byly hory zdí omezující jejich svobodu. Znamenaly pro ně lehké dýchání a naději; ale nemohli je opustit. Jejich svět byl omezen na toto vysokohorské údolí, a proto každá zpráva zdola byla zprávou ze ztraceného ráje.

„Jak dlouho už tady jste?“ zeptal se.

„Čtyři roky.“

„A kdy budete moct zase dolů?“

„Na to se zeptejte Dalajlamy,“ řekla Lillian trpce. „Slibuje to každých pár měsíců – tak jako zbankrotělé vlády slibují jeden čtyřletý plán za druhým.“

Saně zastavily u vjezdu na hlavní silnici. Kolem procházela skupina rámusících turistů v lyžařském. Nějaká blondýnka v modrém svetru objala koně kolem krku. Kůň zafrkal.

„Come, Daisy, darling,“ zavolal jeden z turistů. Lillian prudce odhodila cigaretu do sněhu. „Lidé platí spoustu peněz za to, aby se dostali sem nahoru – a my bychom dali nevím co za to, kdybychom se zase dostali dolů, není to k popukání?“

„Ne,“ odpověděl Clerfayt klidně.

Saně se opět rozjely. „Dejte mi ještě jednu cigaretu,“ požádala ho Lillian po chvíli.

Clerfayt jí podal balíček. „Vy tohle všechno jistě nechápete,“ zamumlala, „že se tady člověk cítí jako v zajateckém táboře. Ne jako ve vězení; tam člověk aspoň ví, kdy vyjde ven. Jako v táboře, kde neexistuje žádný rozsudek.“

„Chápu to. Sám jsem v jednom byl.“

„Vy? V sanatoriu?“

„V zajateckém táboře. Za války. Ale u nás tomu bylo přesně naopak. Byli jsme zavření v bažinaté rovině a švýcarské hory pro nás byly snem svobody. Viděli jsme je z tábora. Byl tam s námi jeden, který tady z toho kraje pocházel; div jsme z jeho vyprávění nezešíleli. Kdyby nám tenkrát řekli, že nás propustí, když se zavážeme, že budeme několik let žít v těchto horách, myslím, že by jich bylo hodně pro. Taky k popukání, viďte?“

„Ne. Vy byste to byl přijal?“

„Pomýšlel jsem na útěk.“

„Kdo by nepomýšlel. A utekl jste?“

„Ano.“

Lillian se zvědavě předklonila. „Unikl jste? Nebo vás zase chytili?“

„Utekl jsem. Jinak bych tu dneska nebyl. Třetí možnost neexistovala.“

„A ten druhý?“ zeptala se po chvíli. „Ten, co pořád vyprávěl o zdejších horách?“