Přeložil Milan Lžička

GUILT TRIP

Copyright © 2022 Seven Houses Books Ltd.

All rights reserved.

Translation © Milan Lžička, 2026

ISBN 978-80-284-0893-0

1. KAPITOLA

❄

„No tak?“

To jsi ještě šeptal.

Venku proti temné noční obloze bělostně vířily sněhové vločky a při dopadu na vozovku roztávaly. Zvedl jsi oči a podíval se do zpětného zrcátka.

I já se ohlédla.

Oscar měl hlavičku položenou na opěrce autosedačky a klížila se mu víčka. Na nose mu vyrážely krůpěje potu jako vždycky, když usíná, ať už v zimě, nebo v létě; na sluníčku, nebo v mrazu.

Zavrtěla jsem hlavou. Ještě jsem ti nemohla odpovědět, nechtělo se mi začínat, dokud spolu nebudeme sami.

Otočila jsem se dopředu a zavřela oči. Poslouchala jsem řev motoru a hukot vichru za okénkem. Na zavřených víčkách jsem viděla žlutavé odlesky pouličních lamp. Cítila jsem vůni borových šišek, vlhkého oblečení a potpourri, které vaši mají – nebo aspoň mívali – na misce v obýváku.

Tušila jsem, že už se to blíží.

„Jessie?“

Otevřela jsem oči a zadívala se do světlometů v protisměru. Zhluboka jsem se nadechla a snažila se najít slova. Chtěla jsem se ti omluvit za to, že jsem tě vytrhla od rodiny. Věděla jsem, že tvojí mámě zbývá nanejvýš několik měsíců – nakonec se ukázalo, že jen týdnů – a že tě táta prosil, aby ses ještě na poslední víkend vrátil i s bratry domů. Obával se totiž – a bohužel oprávněně –, že se máma nedožije konce roku.

I já po tobě něco chtěla, víc než jen to – přála jsem si odložit na palubku všechno, co jsme spolu za sedm let manželství zažili, a vyměnit to za jednu maličkost. Chtěla jsem tvou důvěru. Nemyslela jsem na sebe, ale na nás. Chtěla jsem ti ten den vymazat z hlavy, aby moje minulost byla zase taková jako kdysi: mlhavá, ale ne hrozivá. Potřebovala jsem, abys uvěřil, že ty otázky nemá smysl klást.

„Fakticky, Jessie?“

Pořád jsi šeptal.

Otočila jsem se k tobě.

„To mi nemáš co říct?“ divil ses. „Vůbec nic?“

„Mám,“ přiznala jsem. „Jenže…“

Ohlédla jsem se a uviděla, že malý už spinká.

V hloubi duše jsem věděla, že to jen tak plavat nenecháš.

„Takže mně zavolají z policejní stanice,“ to už jsi hlasitě syčel, byl jsi vyděšený, naštvaný a nekompromisní, „a ozve se nějaký polda, který jako kdyby hledal jiný typ právníka, než jsem já, jako kdyby si spletl číslo a chtěl mluvit s někým, kdo se vyzná v trestním právu, ovšem ono se ukáže, že volá kvůli mojí ženě, protože ji vyslýchá.“

„Já vím, já –“

„Co, Jessie? Udělala jsi to?“

Stop. Jen klid.

Dýchej.

Cítila jsem, že je to zase tady, že se mi v mozku rozněcují nervové spoje, srší mezi nimi vztek, který stále sílí, a tělo mi zaplavuje palčivý pocit. Počítala jsem si v duchu do deseti a ještě dál: jedenáct, dvanáct, třináct.

Čekala jsem, až to odezní.

„Neudělala,“ odvětila jsem. „Já ji nezabila.“

„Ale bylas tam…“

„To jo, ale –“

„Cos tam vůbec pohledávala, Jessie? Tvrdilas mi, že… Říkala jsi… Říkala jsi, že zůstaneš doma. A teď leží na pláži mrtvola a mně volají, protože moje žena je – jak se to říká, zájmová osoba? –, a tak se musím zvednout uprostřed večeře, nechat na stole celou pečeni, vytáhnout malýho ze židličky a pak se tři hodiny trmácet autem, abych za tebe složil kauci?“

Odmlčel ses. Sklouzl jsi dlaněmi po bocích volantu. Povzdechl sis.

„Tak jak je to teda?“ zeptal ses.

„Já to neudělala,“ zopakovala jsem. „Já…“

Skoro jsem nemohla dýchat.

„Já to neudělala,“ prohlásila jsem už potřetí jako ten typ hloupé hudební hračky, co opakuje dokola pořád totéž, až má člověk chuť třísknout s ní o zem. „Já to neudělala. Myslela jsem, že po tom všem, k čemu došlo posledně –“

„Cože?“ vyrazil jsi a konečně ses ke mně otočil. „Jak to myslíš, posledně? Kdy posledně?“

A tehdy jsem je ucítila, jednu v každé dlani.

V tu chvíli jsem připomínala sochu bohyně spravedlnosti třímající váhy, na jejichž miskách se nenachází dobro a zlo, ale dva různí nebožtíci. Měla jsem na svědomí dvě úmrtí, která od sebe dělilo dvacet let – k prvnímu došlo v parném létě, kdy jsme byly ještě holky dosud zaslepené dětstvím, a k druhému právě toho rána v dosud nejchladnější den roku, kdy jsme už jako ženy měly dávno vědět své.

Podívala jsem se na tebe.

„Jessie?“ Bříškem dlaně sis promnul obočí. „Jsme…? Nechápu, o co tady jde. Jsi…?“

Nikdy jsi nemusel hledat slova, nikdy v životě jsi neztratil řeč – až do této chvíle. Bál ses položit svoje otázky nahlas. Vydrží naše manželství i tuhle zkoušku? Bude tvoje manželka pořád tou ženou, kterou už takových let znáš a miluješ?

„Prosím tě,“ žadonila jsem. „Jenom mě poslouchej. Aspoň chvíli. Můžu ti to vysvětlit?“

Tehdy jsem netušila, kde začít. Nevěděla jsem, jak se přiznat k podílu na dvou úmrtích. Nemohla jsem ti říct: Stála jsem dneska ráno na kraji útesu a viděla, jak se z něj zřítila žena, se kterou jsme se pohádaly skoro do krve. Než spadla, řvala jsem na ni a odmítala jí odpustit. Strašlivě jsem jí nadávala – úplně by ses zastyděl –, ale jenom proto, že si to zasloužila. Byla jsem v šoku, když se jak široká tak dlouhá rozplácla na pláži, ale hrůza se mě nezmocnila, jelikož mi přišlo, že jí takový konec patří.

Nemohla jsem ti něco podobného říct a čekat, že mi odpustíš.

Potřebovala jsem, abys nejdřív pochopil, jak jsme mohli takhle dopadnout, jak to, že naši rodinu během dvou desetiletí poskvrnila dvě úmrtí. Potřebovala jsem, abys pochopil, jaká jsem bývala v dobách, kdy jsem poprvé chybovala. Té noci při jízdě bělavou plískanicí jsem se snažila mluvit na rovinu, jenže jsem měla dost nahnáno. Nedokázala jsem překousnout pomyšlení, že by naše manželství mohlo krachnout – přímo tam v autě –, zvlášť když hned za námi spal náš malý. A tak jsem ti lhala. Teď už to můžu přiznat. Mrzí mě to.

Byla to vážně hloupost. Mohla jsem tušit, že mě jako obvykle prokoukneš.

Chtěla jsem s tebou prožít celý život. Představovala jsem si nás za padesát let s croissanty a kávou u nás na zahradě, s novinami rozloženými na stolku, jehož světlé teakové dřevo časem zešedlo. Úplně jsem tě viděla, jak s propiskou položenou vedle talíře dumáš nad záludným slůvkem v křížovce. Těšila jsem se, jak otrhám odumřelé květy růží, pak si k tobě půjdu přisednout a navrhnu ti správné řešení.

Byl to bláhový sen, mělo mi dojít, že tě řešení vždycky napadne dřív než mě.

Zkusím to tedy znova.

A tentokrát to odvyprávím líp, jako by to bylo poprvé.

Nebudu lhát. Už tě nezklamu.

Ale musíme sebou hodit. Nemáme moc času.

2. KAPITOLA

❄

Začalo to před dvaceti lety. Několik týdnů v kuse tehdy panovaly třicítky. Na pleti jsem neustále měla tenký film z mořské soli, suchého potu a opalovacího krému. V loketních jamkách a mezi prsty u nohou mi pořád ulpíval písek. Vlasy jsem si každé ráno stahovala do hladkého culíku, protože mi nebylo příjemné, když se mi lepily na čelo nebo tiskly na krk. Večer se mi špatně dýchalo, jelikož byl vzduch pořád k zalknutí a plný svědivého pylu. Bylo mi deset, skoro jedenáct. Byla jsem sebevědomá – možná až předčasně vyspělá.

Z nás čtyř jsem byla nejstarší.

Mám mladší ségru.

Měla jsem se o ní zmínit už před lety, když jsme to spolu my dva dali dohromady. Mohla jsem to v pohodě udělat, když jsi vykládal o svém dětství a líčil mi, jaké lumpárny a neplechy jste vyváděli coby čtyři nezvedení rošťáci. Mohla jsem ti vyprávět, co všechno jsme natropily my – jenže ty historky nekončily dobře. Zhruba po pěti letech, pár měsíců před svatbou, jsem se málem podřekla, když mě tvoje máma prosila o adresy. Odpověděla jsem ale, že nikoho nemám.

Ségra Lydia se narodila dva roky po mně přesně ve stejný den.

Jednala jsem s ní jako s panenkou, neohrabaně se ji snažila chovat, kojit a přebalovat, ačkoli jsem sama byla taky ještě mrně. Mockrát jsem od té doby listovala alby se spoustou fotek z těch prvních let: Tiskneme na nich k sobě umolousané tvářičky nebo se bok po boku šklebíme do objektivu. Oblíbenou momentku jsem mívala schovanou lícem dolů v šupleti nočního stolku. Je mi šest, na sobě mám jen bílé kalhoty s kanýry podél švů a v ruce držím oranžovou hadici. Ségra má žluté plavky s růžovými ramínky, pleť nám zdobí kapky vody jako korálky a z hlav těsně u sebe nám zplihle visí zrzavé vlasy.

Když jsme pak zůstaly bez dozoru, celou hadici jsme zkroutily a pustily, načež Lydia zakopla a spadla do hortenzií. Vzpomínám si, jak sebou mrskala a házela, jenže se jí nedařilo vstát a rozmačkala přitom většinu košatých květů. Prohlásila jsem – a měla jsem samozřejmě pravdu –, že bychom se neměly přiznávat a radši to svést na kočku. Ona si však nedala říct a s brekem pelášila domů prosit o odpuštění.

Ta fotka tam nejspíš pořád leží.

Čtyři dny po mně se narodila sestřenka Amber.

Na svět přišla prvního září, já osmadvacátého srpna. Kvůli tomu nás dělil celý jeden školní rok, což definitivně stvrdilo moje postavení nejstarší z party. Z nějakého důvodu tak ovšem působila spíš ona: Byla rychlejší, chytřejší, vyšší. To léto už se jí začínala rýsovat prsa, kdežto já měla pořád tělo malého kluka. Nosila jsem upnuté bílé krátké topy a namlouvala si, že jsou to podprsenky. V její přítomnosti jsem vypínala hrudník.

Asi za měsíc jsem měla začít studovat na našem místním gymplu. Ona se rozhodla ucházet o stipendium na mnohem snobštější škole, a kdyby složila zkoušky a obhájila svůj projekt, napřesrok by tam nastoupila. Bylo pro ni důležité dostat se někam, kde je to o poznání lepší a kde budou ostatní studenti – i rodiče – sdílet její ambice.

Tady bych nejspíš měla skončit, protože teď už víš všechno, co potřebuješ. Myslela si, že je lepší než my ostatní. Myslela, že si zaslouží něco víc.

Podle mě si zasloužila přesně to, co ji potkalo.

Amber měla sestřičku Paige.

Paige byla nejmladší, bylo jí sedm a chovala se ještě dětsky.

Ráda bych řekla, že to byla strašně roztomilá holčička, zbožňovaná a hýčkaná. To bych ale lhala. Nelíbilo se mi, jak se vyžívala ve svém postavení té nejmenší a nejpokornější. Nelíbilo se mi, že naši – a pak také hlavně její táta – trvali na tom, abychom s ní jednali jako se sobě rovnou.

Rok co rok jsme všechny čtyři trávily přinejmenším pár týdnů pospolu. Pojilo nás něco dobrého, než se všechno zvrtlo.

Je to síla, že jsem se o nich nikdy slovem nezmínila, co?

Ještě se k tomu vrátím. Slibuju.

Mívali jsme chalupu u pobřeží, tak daleko od domova, že jsme si připadaly jako v úplně jiném světě. Zprvu jsme tam trávily prázdniny u prarodičů – posledních třicet let života to byl jejich domov –, ale když umřeli, zdědily ji naše mámy. Jezdívaly jsme tam dál, protože nám přišlo nemyslitelné, že bychom léto trávily někde jinde.

Ještě dnes tu chalupu vidím přesně takovou, jak vypadala toho léta: cihlové zdi obrostlé břečťanem a spletí růží, oblou doškovou střechu, co se zvedala do špice, a dřevěná okna s roztaženými okenicemi. Vybavuju si zarostlou zahradu i výhled na moře a pocit, že venku je pořád spousta místa, světla a barev. Všechny čtyři jsme obývaly jeden pokoj a nějaký čas nám to tak vyhovovalo, protože tam byly jenom tři ložnice a těšilo nás být namačkané v tak malém prostoru.

Vytvořily jsme si tolik tradic, že bych je ani nezvládla vyjmenovat, ale prvním úkolem každého léta bylo postavit si na zahradě skrýš. Ten rok se mi do toho nechtělo, jenže pak začala ségra žadonit – nikdo jiný to neuměl tak jako já, nebylo to pak ono – a já cítila, že na mě spoléhá. S povzdechem, jako bych tedy neměla na vybranou, jsem se nazítří ráno pustila do práce. Ségře jsem nakázala, ať z komory přinese dřevěný sušák na prádlo, a naaranžovala ho mezi pohupující se větve smuteční vrby. Mladší sestřenku jsem poslala do obýváku pro kostkované plédy. Jeden jsem přehodila přes sušák, vlezla dovnitř a ostatní rozložila po zemi.

Amber, co si pamatuju, nedělala nic, jenom nás pozorovala při práci.

Ve schovce bylo i přes parné počasí příjemně, propletené šlahouny popínavek vrhaly na trávu tenké linky chladivého stínu. Zula jsem si sandály a vychutnávala si orosenou půdu pod nohama. Taky se mi líbilo, že je tam větší klid, šplouchání vln a zpěv ptáků utlumovala zeleň, jako bychom byly v jeskyni obklopené tlustými kamennými stěnami. Pošoupla jsem se na stranu a ostatní si vlezly za mnou.

„Nemá to chybu,“ rozplývala se Paige.

Nějakou dobu – snad hodinu – jsme tam takhle seděly, svíraly trávu mezi prsty u nohou a splétaly věnečky z kopretin. Bavily jsme se o svých plánech: o tom, jak budeme v příštích dnech blbnout na pláži, lézt po skaliskách, potápět se v moři. Ani nevím, proč jsme od nich nakonec upustily.

„Mám nápad.“

Amber. Nikdo jiný než Amber s tím přijít nemohl.

„Tak ven s ním!“ pobídla jsem ji.

„Mohly bysme zkusit nějakou výzvu,“ nadhodila.

„Co tím myslíš?“ zeptala jsem se. „Jako úkoly?“

„Ano!“ zvolala Paige – zrovna u ní by člověk nečekal, že by byla ochotná nechat se k něčemu vyhecovat, a tak nás ani nenapadlo jí cokoli usnadňovat, když na ni nakonec přišla řada.

„Zajímavý!“ opáčila Amber. „Úkoly mě zrovna nenapadly, ale jo, jasně, proč ne?“

Vzpomínám si, že při těch slovech koukala na mě.

„Ale ty první,“ prohlásila jsem.

Seděla nehnutě se zkříženýma nohama a přemýšlela.

„Někdo zabouchá na dveře,“ navrhla po chvíli.

„To ne,“ namítla Lydia. „Tohle nehraju. Je to blbý a nedospělý a akorát nás to přivede do maléru.“

„Já do toho jdu,“ ozvala jsem se.

Že jsem radši nemlčela…

„Tak jo,“ Amber na to. „Jdeme.“

Proběhly jsme uličkou a celé zpocené se v pálícím sluníčku zastavily na společné příjezdové cestě. Při pohledu na tři domky opodál jsem si na cestičce udělala pár dřepů, protáhla se a v duchu uvažovala, kde to bude nejsnazší. Vybrala jsem si ten nejbližší. Věděla jsem, že tam bydlí manželé: Ona často něco dělala na zahrádce a on byl koroner, což jsme chápaly tak, že rozřezává mrtvoly a ohmatává jejich neživé orgány. Vybavila jsem si, že naše mámy k nim v posledních letech občas vpodvečer chodívaly na skleničku a něco na zub.

Kupodivu jsem se ani nebála. Místo toho jsem pociťovala spíš euforii. V podřepu a s bradou přitisknutou k hrudníku jsem se k chalupě přikradla, na verandě jsem se skrčila a pak se trochu vytáhla, abych bočním oknem nakoukla dovnitř. Spatřila jsem jenom vlastní odraz. Líbilo se mi, jak ostře mám řezanou sanici, jak mi světlo ozařuje obličej. Narovnala jsem se, zvedla ruku a třikrát hlasitě zabušila. Okamžitě se mě zmocnila opojná úleva podobná té, co mě zaplavila, když se nám narodil malý.

Zchladilo ji však bouchnutí dveří uvnitř chalupy.

Vyskočila jsem tak prudce, až jsem klopýtla, zavadila rukou o zvonkohru a odřela se o dlažební desku. Pádila jsem za ségrou a sestřenkami, prolétla jsem kolem nich k boční pěšině vedoucí na naši zahradu. Vzpomínám si, jak vrátka bouchla o zeď a jak za mnou duněly jejich kroky.

Zhroutily jsme se do trávy.

„Vím, že tam jsi,“ ozval se hlas té ženy. „A nepřijde mi to vůbec zábavné.“

„Pšt!“ sykla Lydia. „Nesmějte se! Nechte toho! Buďte zticha!“

„Nečekala jsem, že na to budeš mít kuráž,“ utrousila Amber.

Tehdy mi to připadalo k popukání, jenže to byl začátek konce, posunu od dětských her k něčemu zlověstnějšímu. Když jsme se spolu seznámili, pomlčela jsem o svých příbuzných ne proto, že by nebyly důležité, ale protože představovaly stavební kameny těch nejhorších stránek mého já, a tak jsem nechtěla, abys je poznal – teď už ty stránky asi znáš dokonale.

Mezitím jsem si o tom leccos přečetla. Ten, kdo někomu zabouchá na dveře a uteče, porušuje zákon, je totiž zakázáno „úmyslně a svévolně vyrušovat obyvatele zvoněním či klepáním na dveře“. Věřil bys, že trestem – za tenhle přečin z devatenáctého století – je dodneška vězení? Mohli mě zavřít až na čtrnáct dní.

Ušetřilo by nám spoustu utrpení, spoustu bolesti, kdybych pár dalších týdnů onoho léta strávila za mřížemi. Musím se – a zcela dobrovolně – přiznat i k tomu ostatnímu, k něčemu ještě daleko horšímu, k něčemu, za co jsem si měla odsedět v base desítky let.

3. KAPITOLA

❄

Toho léta se na pláži objevil jeden kluk.

Byl to náš třetí den a seděly jsme se sestřenkami na schůdcích přes zídku, která oddělovala cestu před chalupou od protějšího pole. Štvalo mě, že už zase musíme čekat. Nevadilo mi chodit na pláž jenom v plavkách pod šortkami a nic dalšího si s sebou nebrat, ale ségra si vždycky ještě musela zaběhnout nahoru pro bágl s ručníkem a tubou hustého opalovacího krému.

Tak jsme tam mlčky a znuděně seděly, když na silnici zpomalilo stříbrné auto se zatmavenými okny a zastavilo u nás. Ze sedadla spolujezdce vyskočil klučina, jemuž mohlo být tak dvanáct. Měl špinavě blonďaté vlasy, které se mu vlnily přes uši, azurově modré oči – úplně jako ty, lásko – a díky tmavým brýlím s polarizačními skly, které měl na hlavě, se dost vymykal. Když z kufru auta vytahoval surfovací prkno, lehce se mu vykasalo tričko a odhalilo pruh opálené kůže těsně nad pasem: Měl ostrou kyčel a jemnou pleť.

„Jde se na věc,“ prohodil s úsměvem, přičemž se mu jeden koutek povytáhl o něco výš než druhý.

Uvolnily jsme schůdky, aby mohl projít, a sledovaly jsme, jak se přehoupl na druhou stranu a s prknem na rameni vykročil po pěšině. Všechny jsme mlčely.

Z chalupy vyběhla Lydia s batůžkem na zádech.

„Kdo je to?“ divila se.

Nebyly jsme zvyklé vídat na našem poklidném pásu pláže cizí lidi.

„Nemám páru,“ opáčila jsem.

Nikdy dřív se mi nestalo, že bych se dívala, jak někdo odchází, a pocítila instinktivní potřebu jít za ním, strach, že by mohl zmizet. Připadalo mi, jako by se ve mně něco zásadního hnulo, jako by se mi páteř poposunula o pár čísel doleva anebo mi srdce přeskočilo na opačnou stranu hrudníku.

Jako první přeskočila zídku Amber.

„Myslíte, že bude surfovat, jak se má – vestoje?“ zeptala se.

„Počkejte!“ Paige popadla boty a taky přelezla na druhou stranu. „Počkejte na mě!“

Když jsme doběhly na pláž, posadily jsme se nahoru k dunám, prosívaly mezi prsty písek a sledovaly, jak ten kluk míří s prknem do vln. Sluníčko stoupalo čím dál výš, a tak jsme se pořádně potily, růžověly nám tváře a v ústech nám vysychaly jazyky. Neprohodily jsme ani slůvko, akorát jsme mlčky seděly a koukaly. Dívaly jsme se, jak se voda jenom třpytí. Zahlédly jsme, že se kluk odlepil od prkna a zaujal postoj, jako kdyby měl pod nohama pevnou zem. Klouzal po moři jako rogalo plující vzduchem. Najížděl do vln, nechával se vynést až na hřeben, a i když padal do bílé pěny, vypadal u toho ohromně. Nakonec – snad po několika hodinách – vylezl na písčinu a zastavil se u nás.

„Čau,“ prohodil.

Měl sytý a hluboký hlas. Mluvil úplně jinak než kluci ze školy.

Otevřela jsem pusu a chtěla něco říct, ale pak jsem se na moment ohlédla, jelikož jsem se zničehonic ulekla, aby k nám po cestě nesešla teta, která se do moře chodívala koupat nahá.

„To bylo fakticky super,“ rozplývala se Amber. „Kde ses to naučil?“

„Ani nevím,“ odpověděl. „Asi už jako dítě.“

Když se uvelebil na zemi vedle nás, kapala mu z nohou voda a tvořila na povrchu písku tmavé hrudky. Pohrával si s koženým náramkem na zápěstí, hnědým a splétaným, který měl roztřepené konce. Všiml si, jak si ho prohlížím.

„Líbí se ti?“ zeptal se.

Přikývla jsem a cítila, jak mi tváře zalévá horko. Ze záhybů rozkroku jsem si povytáhla kratičké šortky, aby mi zakryly aspoň horní partie stehen. Najednou jsem sama sebe vnímala jako tělo se všemi jeho vadami a nedostatky, i s chlupy na nohou. Doufala jsem, že se na mě usměje.

Místo toho se na mě podívala Amber a povytáhla obočí.

Sklopila jsem oči a pohledem sklouzla od jeho prstů až k rameni s pevnou růžovou pletí.

„Tumáš,“ ozvala se Lydia.

Sáhla do tašky pro bílou lahvičku.

Vymáčkl si do dlaně kydanec krému a pak ho mrštil do písku mezi jejími chodidly.

„Charlie!“ houkl z pole ženský hlas. „Už je –“

„Musím běžet,“ řekl.

„Přijdeš zas?“ zeptala jsem se.

Amber se ke mně prudce otočila s lehce svraštělým obočím a úšklebkem na rtech.

„Nevím,“ odtušil.

„Já jsem Jess.“

„Jo?“ on na to. „Já jsem Charlie.“

„A já Amber.“

Mluvila jinak, pronikavěji, nosově. Až maniakálně se culila, koutky úst se jí tak roztáhly, že jí zpod rtů vykoukly i dásně. Vypadala bizarně a hlas jí zněl směšně – což by tolik nevadilo, kdyby mě neparodovala.

„Možná se ještě stavím,“ utrousil.

Lydia seděla v písku s koleny přimáčknutými k hrudníku, a když ten kluk vstával, krátce jí položil ruku na rameno, aby neztratil balanc, a pak se sehnul pro prkno.

„Díky,“ řekl.

Celá zčervenala, přesto k němu s úsměvem zvedla oči, vůbec se za svoje zrudlé tváře nestyděla.

Když jsme pak seděly na pláži a čekaly, myslela jsem na něj a litovala, že nezmizel dřív, než jsme se za ním vydaly. Myslela jsem na něj i večer, když jsem u dřevěného stolku v kuchyni večeřela. Myslela jsem na něj, když jsem se koupala a čistila si zuby, i pak, když jsem už ležela v posteli. Myslela jsem na něj ještě druhý den ráno, když jsme se znova sešly ve skrýši.

Pořád jsem koukala k brance. Napínala jsem uši, jestli nezaslechnu auto. Už si nepamatuju, jestli se ostatní chovaly jinak, ale vím, že jsme byly na vážkách, jak naložit se zbytkem dne, což se nám nikdy dřív nestávalo. Probíraly jsme se výčtem obvyklých aktivit. A vtom jsem – zcela bezdůvodně, bylo to naprosto zbytečné – prohodila:

„Napadnul mě úkol.“

Paige si pohrávala s přezkou sandálu.

Lydia si na prsty namotávala šlahouny smuteční vrby.

Amber se podívala nejdřív na ně a pak i na mě.

„Tak jo,“ řekla. „Splním ho, jdu do toho.“

Zvedla jsem se a sedla si na bobek. Naklonila jsem se k ní a ona zase instinktivně ke mně. Paige si přestala pohrávat s přezkou. Lydia pustila šlahouny. Vzpomínám si, jak se listí pohupovalo sem tam a jak na zažloutlé trávě tančily sluneční paprsky. Cítila jsem, jak mi slova splývají ze rtů.

„Jak tady byl ten kluk…,“ spustila jsem.

„No?“ Amber na to.

Chvíli jsem mlčela. Ještě můžu přestat, pomyslela jsem si. Můžu říct něco jiného. Můžu si něco vymyslet. Snažila jsem se pootočit hlavu, abych si místo toho našla nějaký cíl v zahradě: Abych něco udělala, něčeho se dotkla, někam odešla. Byla jsem ale dočista strnulá. Štvalo mě, že mě viděla slabou, a chtěla jsem, aby byla slabá i ona.

„Tak máš za úkol dát mu pusu,“ ponoukla jsem ji.

Trhla sebou, odtáhla se ode mě a znechuceně nakrčila nos. „Cože?“ zděsila se. „Tamtomu klukovi? Pusu? Vždyť už ho ani znova neuvidím. To bych nemohla… Vždyť je… hnusnej.“

Pokrčila jsem rameny, ale byla jsem naštvaná. Nechtělo se mi věřit, že může být tak krutá, protože to byl borec a tvrdit o něm cokoli jiného mi přišlo nepřijatelné.

Napřímila ramena a zvedla bradu.

„Dej mi jinej úkol,“ prohlásila.

„Splň tenhle.“

„Jinej,“ trvala na svém.

„No dobře,“ svolila jsem. „Tak teda musíš –“

Vstala jsem a pohlédla skrz houpající se větve stromu. Přes plot jsem viděla až do vedlejší zahrady, kde uprostřed trávníku vysoušelo sluníčko lejno sousedovic psa.

„Musíš sníst támhleto psí hovínko,“ rozhodla jsem.

Doteď je mi z toho trapně.

Měla bych škemrat o odpuštění a obhajovat se, ale takhle akorát rozšiřuju seznam svých poklesků. Tohle se vážně nedá nijak omluvit, snad jenom dětskou rivalitou a nehoráznou hloupostí.

Ale kdybys chtěl, mohl by sis ten úkol vyložit i jinak.

Mohl bys usoudit, že vlastně nejde o žádné překvapení, jelikož jsem taková bývala odjakživa. Mohl bys dojít k závěru, že i když jsem se roky snažila být někým lepším – respektive jsem předstírala, že jsem někým lepším –, vždycky jsem byla jenom naštvaná malá holka, která dělá jednu botu za druhou.

Měla jsem si vzít k srdci ponaučení, že občas lidi poslouchají.

Tehdy v autě mi totiž připadalo, že mě neposloucháš – nebo aspoň ne pozorně. Netušila jsem, že sleduješ každičkou větu, každičké slovo, že vstřebáváš každičkou nuanci i fakt.

Podcenila jsem tě.

I ji jsem podcenila.

Nečekala jsem, že by na to přistoupila.

4. KAPITOLA

❄

Byl jsi zděšený. Nakrčil jsi nos, úkosem ses na mě kouknul a pak ses opět zadíval na silnici před námi.

„Tys ji donutila sežrat hovno?“ špitl jsi znechuceně.

„Já ji přece nenutila,“ namítla jsem. „Nemusela ten úkol přijmout.“

Kývl jsi k zelené ceduli po naší levici – čerpací stanice bury hill – a vyhodil blinkr. Zastavil jsi u pumpy. Pomaličku jsi otevřel dveře, aby se neutrhlo těsnění, a klíček jsi nechal v zapalování. Nechtěl jsi vypínat motor, protože díky jeho nepřetržitému hukotu náš malý hezky spinkal. Rychle jsi natankoval, zmizel ve skromné cihlové budově a za pár minut ses vrátil s účtenkou v jedné ruce a balením bonbonů ve druhé.

Čekala jsem, že něco vybereš i mně: tabulku čokolády nebo balíček chipsů. Dovtípila jsem se tedy, že už mě nemiluješ, nevěříš mi a že už ti nestojím ani za sladkost z omšelé benzínky u dálnice v hodnotě sedmdesáti pencí.

A měla jsem pravdu, že jo?

Už jsi nad námi zlomil hůl.

Ohlédla jsem se a spatřila, jak malý dřímá v autosedačce, na tvářích se mu rýsují dlouhé řasy a do čela mu spadají zrzavé kudrlinky. Miluju ho tak hluboce, jak se milovat dá: intenzivně, neúprosně. Miluju ho, i když místo spánku dlouho do noci pláče, i když se zdá, že mi únava zalézá až do morku kostí a nikdy mě už snad neopustí.

Přála jsem si nechtít nic víc: jedna ženská zblázněná do jednoho chlapečka. Pořád nevím, proč mi to nestačilo. Čekala jsem na další dítě – ne, bylo to silnější: toužila jsem po něm. Nevím, jestli sis zoufal stejně jako já, ale rozhodně tě mrzelo, že se nám nedaří. Svoje muka jsi ovšem třímal v dlaních opatrně jako balonek s barvou, jelikož ses bál, aby tě neposkvrnila. Mě ta moje potřísnila viditelněji, cákance inkoustu umazaly úplně všechno.

❄ ❄ ❄

Už jednou jsem se ti snažila vysvětlit, co mě přimělo opustit náš pohodlný domov a vydat se o studeném víkendu zkraje zimy na pobřeží. Myslela jsem, že když pochopíš moje důvody, spíš mi odpustíš. Vzpomínám si, jak jsi mě popoháněl, ať už se dostanu k tomu s tvou sestrou, k tomu, co musíme napravit, k tomu podstatnýmu.

Jenže pro mě je podstatná tahle část.

Byl říjen. Byl Halloween.

Tehdy začala moje cesta zpátky na chalupu – když jsme všichni tři zasedli k jídelnímu stolu, jedli pizzu a řešili, který barák v ulici je nejlíp vyzdobený. Moc se nám líbil ten úplně na konci s hologramovými strašidly a pavučinou nataženou po předzahrádce.

Ubrouskem sis otřel pusu a pak sis odkašlal jako vždycky, když ses chystal říct něco zásadního. Oscar si mezi prsty a zuby natahoval sýr, chtěl, aby se vlákno přetrhlo a švihlo ho do obličeje. Nakrčil jsi nos: takže omluva.

„Ráno mi volal táta.“

Poslouchala jsem, jak mi vysvětluješ jeho prosbu, a žádáš mě, ať se hlavně neurážím: pouze na pár dní a za pár týdnů už jenom rodina.

„Je to poslední příležitost,“ dodal jsi a pokrčil rameny. „Jinak by –“

„Já vím,“ odpověděla jsem.

Tim – což je i nadále ten nejméně oblíbený z mých švagrů – čekal, než se čtveřice jeho synů oblékne, aby spolu mohli sami vyrazit na koledu, a pak houkl do kuchyně tu novinu: Manželku nechá s dětmi doma, zajede si k rodičům a vynasnaží se vrátit poslední den co nejdřív, ale nic prý neslibuje.

Pak za nimi nechal zabouchnout domovní dveře.

Jodie – což je i nadále moje jediná švagrová – se dívala na jídelní stůl umatlaný obličejovými barvami a falešnou krví, na naleštěnou podlahu zdobenou šatními věšáky a pohozenými botami, na chaos, který dennodenně ovládal její život.

A pak sáhla po telefonu a zavolala mi.

„Já to nezvládnu,“ posteskla si. „Prostě se nemůžu – a nebudu – čtyři dny sama starat o čtyři malý haranty.“

Obě jsme věděly, že se postará, protože se postarala vždycky za všech okolností – ať už šlo o další virózu se zvracením, nebo o další počuranou postel. V tom jsme si byly podobné.

„Já za to přece nemůžu, že ta ženská umírá,“ litovala se. „A stejně za to platím.“

„Já ti nevím,“ opáčila jsem. „Lidský život holt není zadarmo.“

„No jo, máš pravdu,“ přisvědčila. „Ale stejně. Ach jo.“

Už nejednou jsem zažila, jak se žena stala matkou, ale ona byla první, která přivedla potomka na svět přímo před mýma očima. Vzpomínám si, že i ve vysokém stupni prvního těhotenství byla pořád zapálená do své práce. Ráda jsem poslouchala její vyprávění o krystalech a nebeských mapách, o šťastných domácích porodech a o ženách, které svoje děti nosí přímo na těle jako oděv. Sledovala jsem, jak se její bezstarostná pohoda rozplývá jako pára nad hrncem, když si na prsa poutala své dvě ratolesti, jak se u toho potí, nadává a krystaly nechává zapadat prachem.

„Je to jenom na pár dní,“ chlácholila jsem ji.

„Mluvila bys jinak,“ popotáhla, načež ve sluchátku zašustil kapesník, „kdybys měla víc než jedno.“

Moje mlčení nejspíš hovořilo samo za sebe.

„Krucinál,“ hlesla. „Promiň.“

„To nic,“ opáčila jsem. „Vážně.“

„Jak je to dlouho?“

„Fakticky se nic nestalo,“ ubezpečovala jsem ji.

„Tak jak už je to dlouho?“ naléhala.

„Přes rok,“ přiznala jsem. „Vlastně možná skoro dva.“

„Napodruhý už není na vině tělo.“

Slyšela jsem, jak kmitá po kuchyni: jak pouští vodu a něco oplachuje, jak s cinkotem vkládá příbory do myčky.

„Celý je to o hlavě,“ dodala.

„Posledně jsem s hlavou žádný problém neměla.“

Nemohla jsem si ta slova odpustit a hned jsem jich i litovala, ale ona nerušeně pokračovala.

„Tak to bude nějaký nový blok,“ konstatovala. „Nemůže to souviset s mateřstvím? Nebo třeba změnami v manželství? Možná se ti má narodit holčička a je tam nějaká překážka?“

Nebyla jsem to já, kdo snil o dceři, ale tou poslední otázkou mi do mozku nasadila neodbytného brouka.

Šlo o to, jak to vyslovila: překážka.

Jako by můj pocit viny byl nějaká nicotná prkotina, dojem, který ženy dokážou v pohodě překonat, probrat ho s terapeutkou a hodit za hlavu. Jako by se mi dávno nerozlézal celým tělem v podobě husté černé pavučiny. Jako by se mi nevkrádal do každého svalu, do každičké žíly, do každé kosti. Jako bych si posledních deset let života nesnažila nasadit jinou tvář, patřící ženě, která se ničím neprohřešila a kterou by mohl milovat chlap jako ty.

Měla jsem chuť jí vpálit, že neví ani zdaleka všechno, ale místo toho jsem ještě další čtvrthodinu poslouchala její nářky o manželovi, načež jsem prohodila, že už musím končit, nasadila si špičatý klobouk a pláštík a vyrazila za vámi k jednomu z domů u nás v ulici.

Oscar, navlečený do bílého prostěradla s otvory pro oči, byl nadšený, že už má v kyblíčku tři bonbonky. Vzpomínám si, že o pár baráků dál se zastavil a rozdělil je mezi nás – jeden pro sebe, jeden pro tebe a jeden pro mě –, což mě přivedlo na myšlenku, že i kdybychom zůstali už navždycky jenom tři, časem bych se s tím smířila.

Když jsem ale pár hodin nato ležela v posteli a prohlížela si v mobilu čtyři různé aplikace na podporu plodnosti, byl ten pocit dávno pryč. Už zase jsem vyšilovala, zkoumala, co je s mým tělem v nepořádku, a hledala v údajích sebemenší důvod k optimismu. Pořád dokola jsem slyšela ta slova: blok a holčička a překážka.

Musela jsem na ně pořád myslet a s každou vteřinou přemýšlení nabývaly ty myšlenky dvojnásob na objemu. V noci jsem oka nezamhouřila. Cítila jsem, jak mi ta pavučina v těle krystalizuje, praská, jak se její části uvolňují, zaplavují můj krevní oběh a infikují mi organismus. Ležela jsem tam a čekala, až ke mně připluje ráno, a když ses probudil, měla jsem čtyřicítku horečku a klepala se a potila jako vyhladovělý ratlík na sluníčku.

❄ ❄ ❄

Několik dní jsem se potila a zvracela, pleť jsem měla rudou, jako bych se spálila na slunci, a oči jsem skoro nedokázala zaostřit. Výčitky svědomí jsem v sobě zprvu dusila, ve škole jsem zaostávala a spíš se z ní ulívala, div že jsem nepropadla. A později jsem taky dost pila a spala s klukama, co hráli ragby, a v temných sklepech si od cizích lidí brala nejrůznější prášky. Časem jsem ale úplně otočila, upnula se na práci a cvičení, neustále byla v poklusu, chvíli nezůstala v klidu: vstát a šup do posilky a do kanclu a zase do posilky a za kámoškami a domů na kutě.

Taková jsem byla, když jsme se spolu seznámili.

„Takže ty nemáš rodinu?“ zeptal ses mě jednou.

Zavrtěla jsem hlavou.

Byli jsme zrovna na grilovačce, kterou pořádala tvoje teta se strejdou, na terase polehávali tví bratránci a sestřenky – všichni mladší než ty – a několik z nich se koupalo v bazénu.

„To mě mrzí,“ řekl jsi, jako by to bylo to nejhorší, co si lze představit.

Tvoje nejmladší sestřenice zrovna zběsilým kopáním čeřila vodu. Představila jsem si – úplně instinktivně –, jak zapluje pod hladinu a potichoučku klesne ke dnu. Jaké by to asi bylo, kdybych to jako jediná postřehla, kdybych sledovala, jak se její tělo přestává hýbat? Zničehonic jsem byla zase dítětem v moři se sestřenkami po boku. Cítila jsem, jak mě dusí pocit viny, jak mi stahuje hrdlo, a tak jsem zavřela oči, dokud znova nepominul.

Myslím, že sis ničeho nevšiml.

Před tou nemocí to byl vždycky jenom záblesk děsu.

❄ ❄ ❄

V posteli jsem zůstala sedm dní. A když jsem vstala, už jsem se neklepala; osprchovala jsem se a už se nezpotila. Zamávala jsem ti, když jsi odcházel do práce, a odvezla malého do školky. Měla jsem v plánu věnovat se svojí keramice, ale nedokázala jsem se soustředit. Místo toho jsem se posadila k jídelnímu stolu. Zůstala jsem u něj skoro celé dopoledne.

Krátce po poledni mi zavolala Jodie a omlouvala se slovy, která mi – v určitou chvíli – asi zněla upřímně.

„Věřím, že se ti to povede,“ řekla a povzdechla si.

„Jsem s tím takhle smířená,“ zalhala jsem. „Skoro se bojím, abych pak to další neměla radši…“

Lásku k našemu synovi jsem vnímala jako sloup procházející středem mého těla. Nechápala jsem, jak by v tak omezeném prostoru mohl stát ještě jiný sloup.

„Já mám ty svoje čtyři ráda nade všecko na světě,“ opáčila Jodie. „Každé z nich miluju každičkým kouskem svého já, bez jakékoli výjimky nebo konkurence, bez ohledu na kohokoli jiného. Sice to nedává smysl, ale je to tak.“

Chtělo se mi zařvat, okřiknout ji, ať zmlkne, protože ostatní matky jsou děsné, když nemáš děti, a ještě horší, když je máš, ale moje umírněné já – to, které přepsalo svůj pocit viny – zachovávalo klid stůj co stůj.

„Mrzí mě to,“ dodala po pár vteřinách ticha. „Nemůžu ti nijak pomoct. Akorát chci, abys věděla, že se to povede a že to pak bude stát za to.“

Nevěřila jsem, že se to povede. Připadalo mi, že jsem se příliš prohřešila, než abych zplodila další život. A proč by svět daroval holčičku ženské, která jinou zabila?

5. KAPITOLA

❄

Byla jsem posedlá myšlenkou, že mi mozek blokuje tělo. Byla jsem přesvědčená – a to zcela neochvějně –, že nemůžeme počít, dokud se nezbavím pocitu viny. Představovala jsem si, jak ho ze mě vyjímá chirurg, a když si sundal roušku, byla jsem tím chirurgem já. Já jediná to mohla udělat. A taky jsem chtěla. Vina mě totiž zevnitř bolestivě bodala do kůže jako špendlíky a jehly.

Zkrátka jsem měla jakési nutkání. A od začátku jsem věděla, že ho dřív nebo později vyslyším.

Lydio,

musíme se vidět.

Prosím.

Pusu, Jess

❄ ❄ ❄

„Jime –“