Dani Collinsová

V oceánu vášně

Překlad

Čestmír Jonáš

Milá čtenářko,

koukám se na názvy příběhů v edicích Sladký život a Sladký život Duo a nemůžu si pomoci, abych neuvažoval nad mocí slov. Každý to samozřejmě může cítit jinak – každý jsme totiž jiný –, ale ve mně slova, slovní spojení „den a noc“, „slunce v poušti“, „oceán vášně“, „perla“, „Karibik“ vyvolávají představu dlouhých žhavých večerů s rudým vínem a zpěvem cikád a ještě delších a žhavějších nocí, kdy se toho moc nenaspí… a ráno jsou pomuchlaná prostěradla…

Jasně, mnohem více je v životě večerů s flanelovou noční košilí a hrníčkem kakaa na dobrou noc… a třeba s pěknou knížkou…

A víte co? Vždyť ono to jde (aspoň trochu) spojit.

Takže si – když tedy zrovna nemáte možnost něčeho onačejšího – užijte žhavých dnů a nocí plných perel z oceánů vášní klidně i v tom teplém pyžamu (je přece leden!) a s tím kakaem. A s některou z mých knížek.

A pochopitelně po celý rok…

… s láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Awakened on Her Royal Wedding Night

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2023

Překlad:

Čestmír Jonáš

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2023 by Dani Collins

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2025

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

info@harpercollins.pl

www.harpercollins.pl

www.harpercollins.cz

ISBN: 978-83-291-1239-0 (EPUB)

ISBN: 978-83-291-1240-6 (MOBI)

ISBN: 978-83-291-1241-3 (PDF)

Elektronické formáty:
Katarzyna Rek

PRVNÍ KAPITOLA

„Umřeš tam!“ zakřičel princ z motorového člunu. „Já tam za tebou neskočím!“

To je dobře, pomyslela si Claudine Bergqvistová. Moře bylo tak studené, že už dostávala křeče do svalů. Temná voda ji tahala za maxišaty z hedvábného žerzeje, které se jí zapletly pokaždé, když se pokusila o tempo nohama. Vlny ji strhávaly pod sebe a převalovaly se jí přes hlavu. Jen s potížemi popadala dech bez toho, aby si při nádechu nabrala plná ústa slané vody.

Plavala prsa, aby viděla ostrov před sebou. Přestože byla vynikající plavkyně, černá vyvýšenina pevniny, na níž se tetelilo jen pár světýlek, zůstávala stále děsivě daleko. Cítila, jak se jí zmocňují první ostny paniky.

Uslyšela, jak naskočil motor. Přestala šlapat vodu a otočila se, aby zjistila, jestli pluje k ní. Neplul, jeho poziční světla se od ní vzdalovala. Zvolna nabíral rychlost. Jachtu, na které začala večer, odtud neviděla. Noc byla plná nebezpečných situací, které nedokázala včas rozpoznat. Teď se na Stella Vistu, největší z ostrovů, které tvořily Nazarinské království, princ François vracel sám. A ona, Claudine, zas zůstala úplně sama na širém moři.

Dorazila k ní úplavová vlna, zvedla ji a pak strhla dolů, takže už nadobro ztratila člun z dohledu. Otočila ve vodě a zazdálo se jí, že ostrůvek, který před chvílí viděla, je pryč. Ještě jednou se rozhlédla a ze všech sil se snažila nepropadat panice.

Byl tam, kde předtím. Při boji s přilnavou látkou mokrých šatů z něj raději ani na okamžik nespustila pohled. Vytáhla paže z ramének, stáhla šaty z pasu a boků a konečně se zbavila těžkého břemene.

Tohle zvládnu.

Kdysi dávno získala bronzovou medaili za plavání. Bylo jí tehdy jedenáct a plavala jako členka štafety. Její úsek sice měřil jen sto metrů, ale jejich tým se díky ní dostal na stupně vítězů.

Máma mě potřebuje živou, připomněla si, když se jí konečně povedlo nalézt správný rytmus záběrů nohama a rukama.

Ihned si uvědomila, že myšlenka na matku by ji teď jen zneklidňovala. Ann-Marie Bergqvistová si nikdy nepřála, aby se její dcera účastnila soutěží o královnu krásy. Byla pevně přesvědčená, že jsou už z principu hloupé a sexistické.

Claudine s ní sice souhlasila, ale když se na první z nich jen z legrace přihlásila, ukázalo se, že dovede vítězit nejen ve sportovních kláních. Zprvu soutěžila o stipendium a módní oblečení, pak o dovolenou v Karibiku. Skromná sláva a příležitostné rozhovory s televizními osobnostmi jí v skrytu duše lichotily, přinejmenším do doby, než matčina roztroušená skleróza prudce a nečekaně přešla do závažnější fáze.

Peníze zajistily matce volno v práci a několik návštěv u specialistů. Nikdo z nich ale nemoc zahnat nemohl, v jejich silách bylo jen zmírňování příznaků. Kdyby se jí teď povedlo zvítězit v soutěži, znamenalo to především možnost zajistit matce o něco lepší péči.

Celosvětová soutěž Miss Pangea patřila k nejlépe placeným. Přivedla ji tak až do Nazarine, ostrovního státečku blízko míst, kde mapa Itálie připomíná kotník boty. Pokud by její fotografii vybrali do pověstně lechtivého kalendáře s modelkami v plavkách, který se tu tradičně vydával, dostala by velmi štědrou odměnu, a pokud by se dostala na jeho obálku, vydělala by ještě víc.

Věděla, že je horká favoritka.

Jen pokud se ti povede dostat na břeh.

Námaha spojená s plaváním by nebyla potíž, kdyby nemusela bojovat se sílou moře. Okolní divoký živel se v ničem nepodobal bazénu, ve kterém by si mohla rozvrhnout síly pro každé tempo. Ze všech stran do ní narážely vlny, vnikaly jí do nosu a nutily polykat slanou vodu.

Co když to nepřežiješ? Co když nestihneš zítřejší focení? Co když nevyhraješ žádnou odměnu a matka bude muset nechat nemoci volný průběh? Co když se utopíš a už nikdy ji neuvidíš?

Nepřemýšlej o tom.

Předpažit, táhnout, nádech. Předpažit, táhnout, nádech.

„Vetřelec, Vaše Výsosti.“ Strážný přinesl princi Felipemu tablet právě ve chvíli, kdy usedal k pozdní večeři.

Už zase François, pomyslel si chmurně.

Vždy, když se stalo něco nepředvídatelného a nežádoucího, mu na mysli jako první vytanula tvář jeho dvojčete. Chvilku hrozilo, že ho nadobro pohltí chladná nenávist, ale Felipe se tak neužitečným citům dovedl mistrně bránit. I teď se soustředil jen na to, co je opravdu důležité.

„Kolik?“ chopil se tabletu.

„Jen jeden, pane.“ Strážný poklepal na displej, aby se na něm zobrazil záznam z bezpečnostních kamer s nočním viděním. K západní straně ostrova se blížil osamělý plavec.

Ostrov Sentinella, který se nacházel trochu bokem od ostatních ostrovů, byl před stovkami let pojmenována podle vojenské posádky. Jeho vysoké útesy umožňovaly nerušený výhled na okolní vody. Nebyly na něm žádné písečné pláže, což téměř vylučovalo vylodění nepřátel. Každé plavidlo, které by se na ostrově pokusilo přistát, by se muselo potýkat s prudkými a nevypočitatelnými proudy před jediným krytým přístavištěm.

Byly nebezpečné i pro plavce, pokud by nevěděl, kde přesně se nachází. A i kdyby se vetřelec dostal až na pláž na úpatí dalšího strmého útesu, nečekala by jej žádná odměna. Byla pokrytá ostrými kameny a hrubým pískem. Ostrov Sentinella byl k vetřelcům stejně nepřívětivý jako jeho obyvatelé.

Felipe se pokusil obraz přiblížit, byl ale příliš zrnitý, než aby mu prozradil, kdo by ten nezvaný plavec mohl být. „Jak se sem dostal? Je poblíž ostrova nějaké plavidlo?“

„Na jachtě Královnin favorit dnes večer pořádali večeři pro účastnice klání o královnu krásy. Celý den kolem ní pluly čluny, které přivážely hosty ze Stella Visty a vozily je na výlety po okolních ostrůvcích. Před hodinou se asi kilometr od nás na pár chvil zastavil motorový člun. Blíž se nikdo nepřiblížil.“ Strážný hovořil se sevřenými rty. Věděl, jaké úporné nepřátelství panuje oběma princi panuje, a odmítal nahlas zmínit Françoisovo jméno.

Felipeho ale zpráva, že je jeho bratr poblíž, příliš nezaskočila. V tomto ročním období se pravidelně vracel domů ze světa a přivážel do jejich ostrovního království svoji pochybenou soutěž krásy. Obvykle ale neposílal zvědy až k jeho prahu.

O co mu jde tentokrát?

„Přivítáme naši návštěvu.“ Felipe vstal od netknuté večeře.

„Pane… možná je ozbrojený.“

On? Felipe se znovu podíval na obrazovku. Plavec se právě chytil kamene pod útesem. Když se z vody vynořily jeho paže vynořila z vody, zahlédl ramínko horního dílu bikin. „Pochybuju, že by s sebou měla zbraň, leda by na mě chtěla vyplivnout kyanidovou kapsli.“ Sestoupal na nádvoří pevnosti a přešel jím k bráně v hradbách.

V patách mu šli dva strážní, kteří se cestou pomocí vysílačky spojili se zbytkem posádky. Další dva mu stanuli po boku hned, jakmile se ocitl před hradbami a zamířil k vnější bráně, která blokovala přístup ke schodům vytesaným do skalní stěny. Do oček zatlučených do skály byl upevněný zchátralý provaz, který zajišťoval chabou oporu pro případ, že by někomu uklouzla noha.

Od chvíle, kdy Felipe po těchto schodech sestupoval naposledy, už uběhlo několik let. Nikdy po nich nešel v noci, i tak ale posunkem odmítl strážného, který se mu pokusil svítit pod nohy baterkou. Chtěl se k moři přiblížit co nejnenápadněji.

Měsíc byl teprve v první čtvrti a sestup byl zrádný. Když sešli k patě schodů, zakryly mu na chvíli výhled na vodu vzrostlé cypřiše. Uslyšel, jak spolu v přístavišti hlučně zápolí vlny, pak ale zaslechl i ženský kašel a přerývané dýchání. Obojí přicházelo z pláže.

Protáhl se kolem strážného, který se jej pokusil zadržet nataženou paží. V šerém měsíčním světle se z černé vody plížila z moře žena. Vztyčila se a klekla si na mělčině. Voda se jí teď vlnila u štíhlých stehen.

Její vlasy měly v měsíčním světle barvu cínu a vlnily se jí po ramenou a ňadrech ve vlnách připomínajících úponky vinné révy. Z brady jí na ňadra padaly stříbrné kapky mořské vody a usazovaly se na nich jako blyštivé diamanty. Hruď se jí nepravidelně zvedala a každý nádech s sebou nesl vzlyk nesmírné námahy.

Překvapeně si uvědomil, že na sobě nemá bikiny, ale spodní prádlo, krajkovou soupravu kalhotek a podprsenky neurčité, snad tmavošedé barvy. Její kůže mohla být stejně tak opálená jako přirozeně světlá, protože v chladném světle měsíce mu celá scéna připomínala černobílou fotografii.

Venuše vystupující z mořských hlubin.

Klečela před ním nejkrásnější žena, jakou kdy spatřil. Útroby se mu sevřely směsí úžasu a vzrušení. Přál si, aby tento pohled patřil jen jemu, a chtěl ji uchránit před všetečnými očima strážců.

S dalším zasténáním se jí povedlo vystoupit z vody alespoň tak, aby se mohla naznak zhroutit na písek pláže. Hrudník se jí namáhavě zvedal, lýtka zůstávala ve šplouchajících vlnách.

Přistoupil k ní a sklouzl pohledem po jejích dlouhých nohách, chvějícím se břichu a ňadrech až k očím pod obočím svraštěným námahou a strachem. „Co tu děláš?“ zeptal se místním dialektem a poklekl k ní.

Zvuk, který se jí vydral ze rtů, byl projevem čirého utrpení. Její ruka se dala do pohybu. Sevřela hrst štěrku a vmetla mu jej do tváře.

Jak to, že je na dvou místech najednou? Nedávalo jí to sebemenší smysl, v té chvíli ale nepřemýšlela, jen se instinktivně snažila ubránit ztělesnění samotného ďábla. Když sevřela v dlani střepy mušlí a kamení, kterými byla pokrytá tato bohem zapomenutá náhražka pláže, jednal za ni pud sebezáchovy.

Nahlas zaklel. Pokusila se od něj odkutálet a vtáhnout ruce i nohy pod sebe, ale zradilo ji vyčerpané svalstvo. Roztřásla se a matně si uvědomila, že úplně ztratila pojem o okolí.

Ozvalo se několik výkřiků a drsný mužský hlas cosi vyštěkl italsky. Ucítila, jak se jí na ramena tiskne těžká, hrubá síla a vítězí nad jejími ochablými pažemi. S pocitem, že dnes v noci tak jako tak zemře, nechala tvář klesnout na drsnou oblázkovou pláž. „Je mi to líto, mami. Mělas pravdu. Je mi to tak líto.“ Nastala chvíle ticha. Teprve pak si uvědomila, že promluvila nahlas.

Z princova hrdla se vyřinul výbuch autoritativní italštiny doprovázený plesknutím políčku. Síla úderu zavibrovala v jejím rameni a hned na to ucítila, jak pomíjí tíha, která jí před několika okamžiky vtiskla tvář do kamení. Teprve teď si uvědomila, že cítila podrážku boty.

„Už nikdy se na mě nepokoušej zaútočit,“ varoval ji princ angličtinou se silným italským přízvukem. „Jak vidíš, mým strážím se to nelíbí.“

Kdybych tak měla stráže i já, pomyslela si s krátkým záchvěvem hysterie. Kdybych se tak nemusela bránit útoku sama…

Pokusila se posadit a podívat se na něj, její paže ale byly měkké jako rozvařené makaróny a ani trochu ji neposlouchaly. Bolelo ji celé tělo a neměla už ani sílu plakat.

„Jak ses sem dostala?“ zeptal se princ.

Připadlo jí, že nemá smysl pokoušet se o odpověď. Zkusila zjistit, jak by mohla uniknout, všude kolem ale viděla jen těžké boty a kamení. Teprve po několika vteřinách si všimla i čehosi, co vypadalo jako italské střevíce šité na míru. Nebyly to tenisky určené pro pohyb na palubě, které měl obuté předtím. Byly z jemné kůže a ozdobené drobnými doplňky.

„Proč tu jsi?“ optal se znovu rázně.

„Měla jsem namířeno na Sicílii. To není tady?“ opáčila skřípavě.

Jeden ze strážců se ušklíbl. Ten druhý, který ji předtím přišlápl do štěrku, ji teď špičkou boty šťouchl do boku.

„Nesnaž se chytračit. Jsi zatčená. Odpověz na princovy otázky.“

Princ, kterého právě v duchu proklela do šestého kolene, cosi výhružně pronesl tichou italštinou. Všichni jeho strážci rázem ustoupili o pár kroků vzad.

„Jestli tu chceš ležet a čekat, až se ti všechny rány zanítí, můžeš,“ prohodil k ní anglicky. „Nebo se můžeš dostavit na hrad, nechat se ošetřit a podrobně mi vysvětlit svoji přítomnost. Dovedeš vstát?“

Pokusil se ji vzít za ruku. Pud sebezáchovy v ní probudil dost síly, aby ji dovedla odrazit. Pokusila se nabrat další hrst štěrku, kterou by po něm mohla hodit.

„Ne.“ Poklekl přímo před její oči a pevnou dlaní jí přitiskl zápěstí k zemi. „O tom jsme už mluvili.“

Matně si uvědomila zvuk, který zatím slýchávala jen ve filmech, zvuk pistolí připravovaných ke střelbě. Odmítla se na něj podívat, jen s čirou nenávisti vyhrkla: „Nedělej to. Nedotýkej se mě.“

„Tak povol dlaň a pusť z ní to kamení,“ vyzval jí.

„Jdi k čertu.“

„Takže tu zůstaneme?“

Nenáviděla ho. Opravdu ho nenáviděla. Když ale jeho sevření nepolevovalo, neochotně dovolila prstům, aby se roztáhly. Přišla tak o jedinou zbraň.

Jeho prsty konečně uvolnilo. „Dovedeš se postavit na nohy?“ optal se znovu.

Odmítala připustit, že ne. „Už s tebou nikdy nikam nepůjdu,“ vyhrkla. „To se raději utopím.“

„Bylas na Královnině favoritovi?“ optal se naléhavě princ.

„Sám přece víš, že ano.“ Sůl na ranách pálila a žaludek už sotva snesl všechnu mořskou vodu, kterou spolykala.

„Tys sem doplavala z jachty? To není možné.“

„No, záchranný kruh ani nic jiného s sebou nemám, ne? Co je to za člověka, který nechá někoho na otevřeném moři bez pomoci? Uprostřed noci?“ Síla výlevu jí sevřela útroby. Teprve teď na ni začalo dopadat vše, co prožila. Ucítila, jak se blíží první nával nevolnosti.

„Porta la luce,“ luskl prsty.

Jeden z jeho strážců k ní přistoupil a oslepil ji světlem silné baterky. Ucukla a pokusila se před ním uhnout, ale princ ji znovu uchopil za paži a přinutil ji zůstat na zádech. Bolelo to.

„Podívej se,“ vyzval ji a ukázal na bílou čáru na své tváři. „Měl jsem tuhle jizvu, když jsi mě viděla naposledy?“

„Ne.“ Ale ne… zaúpěla v duchu. Na světě byla ještě horší bytost než princ François – jeho dvojče.

„Jsem Felipe, korunní princ. Půjdeš se mnou na hrad a povíš mi o všem, co se dnes večer přihodilo.“ Vstal a nabídl jí ruku. „Můžeš jít pěšky? Nemám tě nést?“

Nedokázala mu odpovědět. Musela vynaložit všechny síly, aby potupně nevrhla na jeho krásné boty.

DRUHÁ KAPITOLA

Felipe pokynul svým mužům, aby se otočili zády, a opatrně jí smetl mokré vlasy za ramena. Podepřel ji a když celým tělem spočinula na břehu, přitáhl ji tak, aby se mohla usadit do prostoru mezi jeho pokrčenýma nohama.

„Opři se o mě,“ naléhal, zatímco si svlékal košili. Třásla se. Usoudil, že je v šoku. Dlouhý plavecký maraton ve studeném moři by se po ní i navzdory svému atletickému a dokonale vytrénovanému tělu zdráhal zopakovat. Chápal, že si na ní takový výkon vybral i psychickou daň.

Když jí navlékal ruce do rukávů své košile, byla ochablá jako látková panenka. Na rameni ucítila její látku a ucukla. Domyslel si, že je pod ní odřená. Podobná zranění byla ostatně vidět i na jejích holeních. Na lokti košile dokonce začala po chvíli prosvítat tmavá skvrna krve.

Opatrně jí zapnul dva knoflíky mezi ňadry. Soustředil se na ten úkol tak cele především proto, aby nemusel připustit, co musela prožít jen proto, aby se unikla před Françoisem. Slíbil si, že na tyto myšlenky a soudy dojde později, až od ní získá kompletní výčet dalších hanebností svého bratra.

Vzal ji do náruče a opatrně vstal. Byla vysoká, štíhlá… a dokonale vyčerpaná. Tušil, že je sotva při vědomí.

Velitel jeho stráží se mu ostražitě zahleděl přes rameno. Chápal, že jediný další chybný výrok by jej mohl stál místo, a kdyby žili před několika staletími, možná i život.

„Nosítka už jsou na cestě, pane,“ řekl nakonec a s roztaženýma rukama nejistě vykročil ke svému veliteli.

Felipe potřásl hlavou a pokus o pomoc odmítl. Odnesl ji k patě schodů, kde už čekali další dva muži s nosítky. Opatrně ji na ně položil, přetáhl přes ni zlatavou fólii proti prochladnutí a upevnil ji popruhy.

„Jak se jmenuješ?“ optal se jí při práci. „Měli bychom někomu zavolat?“

„Chci domů,“ hlesla tesklivě.

„O tom nepochybuju.“ Věděl, jaké je být obětí Françoisovy krutosti. Jeho bratrovi činilo potěšení týrat jiné, a byl dost bezohledný na to, aby je při tom neváhal zabít. Konejšivě ji pohladil po tváři kloubem prstu. „Nejdřív ti ošetříme zranění. Pak si promluvíme o tom, co bude dál.“

Odvrátila od něj hlavu a odmítavě zavřela oči.

Věděl, že by ho to nemělo mrzet. Byl to jen další důkaz, že François o něm i dnes šíří jedovaté lži a že jim lidé dál ochotně věří. Obvykle mu to bylo lhostejné, ale právě u ní jej to z nepochopitelného důvodu zamrzelo.

Così è la vita. Takový je život.

Sám se chopil jednoho z madel nosítek a pomohl jej vynést do schodů, za hradby a k ošetřovně.

Z mrákot se probrala v tlumeně osvětleném pokoji. Ležela na nemocničním lůžku s infuzní jehlou vetkanou do hřbetu ruky, pokoj ale spíše než nemocnici připomínal pětihvězdičkový hotel. Na renesančním nočním stolku stála lampa se stínidlem od Tiffanyho. Podle zatažených závěsů se dalo soudit, že k místnosti přiléhá terasa. Naproti velké televizi zavěšené nad krbovou římsou stály dvě lenošky.

Jsem zpátky na ostrově Stella Vista? Díkybohu!

Pokusila se posadit. Z hrdla se jí bezděky vydralo tiché zasténání. Každý sval pohmožděný protestoval proti sebemenšímu pohybu. Chytila se pelesti postele a zkusila se vytáhnout do sedu. Koutkem oka zahlédla, jak se z lenošky zvedá přízračný stín a blíží se k ní. Srdce se jí zastavilo leknutím.

„Dobré ráno,“ pozdravil ji Felipe.

Ve slabém ranním světle působil ještě velkolepěji. Měl na sobě bílou, dokonale vyžehlenou košili a šedé kalhoty. Krátké tmavé vlasy měl pečlivě zastřižené a tvář se mu téměř leskla čerstvým oholením. Jizva na jeho tváři ji zároveň uklidňovala i děsila.

Co s tebou hodlá udělat?

Vysíleně klesla zpět na polštář.

„Můj lékař ti vyčistil zranění a doplnil tekutiny.“ Kývl k vaku s infuzí a hned nato jí přitiskl na čelo a tvář hřbet ruky.

Ve hloubi těla ucítila podivné zachvění. Nevěř mu , varovala ji logická část její osobnosti, její instinktivní já ale toužilo po tom, aby se o ni teď někdo

„Bez horečky. To je dobře.“ Natáhl se přes ni, aby mohl stisknout jakýsi knoflík, a naplnil tak její smysly kořeněnou vůní vody po holení. „Náš host je vzhůru,“ řekl, uvolnil knoflík a znovu se narovnal. „Máš hlad?“

„Kolik je hodin?“ Její hlas zněl chabě a chraplavě.

Hodil pohledem k hodinám pověšeným na stěně. „Šest dvacet.“

Přemýšlela, jestli má dost času, aby se stačila včas dostavit na fotografování. Mělo začít v osm.

„Doktore Esposito,“ pozdravil mezitím Felipe muže, který právě vcházel do místnosti. „Spal jste v šatech?“

„Pro případ, že by mě bylo potřeba.“ Lékař vypadal na sedmdesát. Když si cestou ode dveří zapínal bílý plášť přes pomačkané oblečení, musel potlačit zívnutí. „Dobré ráno, Claudine,“ prohodil k ní dobromyslně. „Jak se po ránu cítíte? Máte nějaké bolesti?“

„Odkud znáte moje jméno?“ hodila pohledem k princi.

„Všichni členové mého bezpečnostního týmu jsou vysoce kvalifikovaní pracovníci, kteří používají nejnovější technologie v oblasti rozpoznávání obličejů,“ oznámil jí nevzrušeně. „Nakonec to ale ani nebylo nutné. Podíval jsem se na letošní soutěžící Miss Pangea. Bylas na ní druhá zleva.“

„Máte zrychlený pulz,“ vmísil se lékař s rukou na jejím zápěstí a pohledem upřeným na hodiny. „Je mi známo, že princ má na ženy takový účinek. Mám ho požádat, aby odešel z místnosti a nechal nás o samotě?“

Nevěděla, jestli to měl být vtip. Podle prince zřejmě ano, protože pobaveně přimhouřil tmavohnědé oči.

Zarputile sevřela rty a pomyslela si, že kdyby souhlasila s lékařovým návrhem, potvrdila by tím, že jí jeho blízkost není lhostejná. Možná by si dokonce začal myslet, že si přeje, aby jí zůstal nablízku.

V koutcích úst mu zahrál samolibý úsměv, jako by jí dovedl číst v myšlenkách.

„Musím si odskočit do koupelny,“ obrátila se k lékaři. „Můžete mi to už vytáhnout z ruky?“ pokynula bradou k infuzi.

Souhlasně přikývl, uzavřel hadičku od infuze, dovedně vytáhl z paže jehlu, přitiskl na vpich klubko vaty a přelepil jej náplastí. Když se ale chystal spustit zábradlí kolem postele, Felipe to hbitě udělal na druhé straně za něj.

„Zavolám sem ošetřovatele, aby vám pomohli,“ nabídl jí doktor Esposito.

„Zvládnu to sám,“ odbyl ho Felipe.

„Myslím, že právě mluvil ke mně,“ ohradila se Claudine. Rozčililo ji, jak stačil jediný plavný pohyb princovy ruky, aby jí spustil nohy z postele a druhou rukou měkce vklouzl za záda. Seděla k němu teď na pelesti čelem. Z prudkého pohybu se jí trochu zatočila hlava, takže se musela rukou opřít o jeho hruď a přitisknout se mu k rukávu. Nezbylo jí než čekat, až se jí vrátí rovnováha.

„Nemluvil,“ ujistil ji Felipe. Jen jeho pevná ruka jí zabránila zřítit se popředu z pelesti postele. „Ošetřovatel je taky muž, takže v tom, kdo ti pomůže, není žádný rozdíl. Jediná výjimka je doktor Esposito, protože ten loni utrpěl zranění zad, takže by se toho ujímat neměl.“

Je v tom rozdíl , chtělo se jí vykřiknout. Nechtěla být v jeho blízkosti o nic víc než v blízkosti jeho

Pokusila se vstát z postele a ihned se jí podlomila kolena.

V poslední chvíli ji zachytil. Uložila se mu do náruče a neochotně uznala, že k tomu, aby se postavila, potřebuje jeho oporu. Když se pak šourala do koupelny a každý krok jí do ztuhlých svalů vháněl blesky bolesti, připadala si jako tisíce let stará zkamenělina.

Jeho paže zůstávala pevně položená na jejích zádech. Z jeho trupu sálalo i přes košili a nemocniční plášť příjemné teplo. Teprve teď si uvědomila, že ji v bezvědomí svlékal a pak oblékal nějaký cizí muž. Málem se rozplakala studem a pocitem ponížení.

Když ale hodila pohledem k jeho lhostejnému profilu, zapochybovala, že by při tom ošetřovatele pozoroval. Jeho bratr by se jí možná za těchto okolností zlomyslně poškleboval, Felipe se ale tvářil tak kamenně, jako by v ní ani neviděl ženu.

„Zvládneš to?“ zeptal se rázně, když ji v koupelně spouštěl na sametovou lavici hned vedle toalety.

„Ano.“

I koupelna, která byla podle všeho součástí nemocničního křídla, byla přepychově zařízená. Vodovodní kohoutky se leskly zlatem, vana na lvích tlapách stála hned vedle sprchového koutu obloženého tmavomodrými dlaždicemi. Protější stěnu zdobila krajinka s vesnicí na pobřežní ve zlatém rámu zdobeném motivem vinných listů.

„Ať tě ani nenapadne pokusit se utéct oknem.“ Ukázal na tabuli z barevného skla vsazenou do moderního okenního rámu. „Přistála bys přímo na stráži, která pod ním stojí.“

Právě na to před několika okamžiky pomýšlela. Usoudila, že si to domyslel podle bojovného výrazu, které se jí při té myšlence objevil ve tváři.

„Kdybys mě potřebovala, zavolej.“

Sotva ji nechal o samotě, použila

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V oceánu vášně.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.