Přeložila Klára Kučerová

THE UNWEDDING

Copyright © 2024 by Allyson Braithwaite Condie

Translation © Klára Kučerová, 2026

ISBN 978-80-284-0700-1

Pro Lindsey Leavitt Brownovou, Ann Dee Ellisovou,

Josie Lauritsen Leeovou a Brook Davis Andreoliovou.

Mám vás ráda.

Děkuju, že jste si mě našly.

Pojďme někam, kde bude legrace.

Něco nového a něco starého.

Něco půjčeného, něco modrého.

Jeden je ztracený, druhý se žení.

Jeden je zdrcený, druhý živ není.

NEDĚLE

Vyšla ze svého pokoje ještě před východem slunce. Déšť, jakmile jednou začal, už nikdy nepřestal a bubnování dešťových kapek se proměnilo v bílý šum, zvuk na pozadí.

Promočená byla už po dvou krocích, ale na tom nezáleželo. Měla na sobě plavky a mířila k vyhřívanému nekonečnému bazénu. Nevzala si telefon, ani ručník, ani žabky. Telefon by takový slejvák neustál, ručník byl zbytečný a na mokrém povrchu věřila bosým nohám víc než jakékoli obuvi.

Skláněla hlavu. Bylo stále šero a ona nechtěla upadnout.

Byla to jedna z těch nocí, kdy měla pocit, že vůbec nespala, ale to nemohla být pravda, protože se jí někdy během noci zdál sen. Sen, ve kterém běžela lesem, řítila se mezi tmavými, mokrými stromy, klouzala a klopýtala v zoufalé snaze najít své milované, kteří se ztratili.

Spánek jen nebyl dost hluboký.

Opatrně našlapovala na kamennou dlažbu. Voda se hromadila v každé dostupné prohlubni. Po obou stranách chodníku se řinuly potůčky a zaplavovaly opečovávané květiny.

Když se ponoří do bazénu v tak silném dešti, bude to, jako by ji voda obklopovala ze všech stran? Jako by přestala existovat hranice mezi zemí a nebem?

Všechna lehátka kdosi naskládal na sebe a přikryl igelitem, aby je ochránil před deštěm. Z hladiny bazénu stoupala pára. Na okamžik se zastavila na okraji schodů a napadlo ji, jestli je možné utopit se s hlavou nad hladinou a marně přitom lapat po dechu ve vzduchu prosyceném vodou.

Právě začala sestupovat po schodech do bazénu, když to uviděla.

Ve vodě bylo cosi tmavého, tvarem připomínající lidské tělo. Snad další host, který si přišel zaplavat?

Ne. Tohle nebyl plavec, tělo se ve vodě jen vznášelo.

Obrácené tváří dolů, naráželo do skleněného okraje nekonečného bazénu s výhledem nad koruny stromů.

Než si vůbec uvědomila, co dělá, rozběhla se k protější straně bazénu a chodidla jí přitom klouzala po mokrém kameni. Skočila do bazénu tak blízko tělu, jak to jen šlo. Byl to muž. Poznala to, jakmile se dostala až k němu. Prsty se jí smekly, když se ho pokusila otočit. Něco se mu stalo s hlavou, divný tvar zátylku zaznamenala téměř podvědomě. Ve vlasech měl tmavou, sraženou hmotu. Musela ho otočit, lidé umřou, když mají obličej ve vodě, nemohou dýchat…

S námahou ho otočila.

Ten obličej. Otevřené oči.

Šaty promočené skrz naskrz.

Všimla si, že má na sobě pořád svatební oblek, kožené boty, zlaté manžetové knoflíčky na zápěstích, zmuchlaný bílý květ v klopě. Snad kamélii? Proč si toho vůbec všímala? Vždyť to bylo jedno. Nezáleželo na ničem kromě toho, aby ho dostala ven z vody, ven z bazénu.

Uchopila ho v podpaží. Oblečení bylo nasáklé vodou. A pod ním cítila svaly a kosti…

Nemysli na to. Nemysli, nevnímej.

Táhla ho ke schodům na konci bazénu.

Je mrtvý. Nehýbá se. Je to tělo. Dotýkám se mrtvého těla.

„POMOC!“ vykřikla.

Nic.

Vykřikla znova, zatímco ho vytáhla po schodech a položila na dlažbu vedle bazénu. Snažila se nevnímat, jak jeho bezvládné nohy zadrhly o okraj bazénu.

„POMOC!“

Nikdo.

Nedokázala znova pohlédnout na jeho obličej, ale měla pocit, že slyší, jak na něj dopadají dešťové kapky.

Rozběhla se.

Hnala se k hlavnímu domu, bosé nohy jí klouzaly, a znovu a znovu křičela to jediné slovo.

Pomoc.

Ale už věděla. Z úst jí vycházelo jedno slovo, ale mozek říkal jiné.

Mrtvý.

A pomyslela si: Zase? To ne.

Pátek

Před dvěma dny

Dnes v resortu Broken Point

„Když poznáš divočinu tak, jako jsi poznal lásku,

nikdy se jí nevzdáš.“

– Terry Tempest Williams

Počasí: slunečno

východ slunce: 7:12 nejvyšší teplota: 19 °C

západ slunce: 18:33 nejnižší teplota: 13 °C

Umělecké dílo: Náznak

Autorka: Clare Hanová

2013

olej

Ačkoli pozornost obvykle poutají dramatické výhledy Big Sur – rozeklané útesy a proměnlivý oceán –, dílo Clare Hanové zachycuje jednu z méně nápadných, ale o nic méně půvabných scenérií, která se ukáže těm, co se umí dívat. Náznak zachycuje louži v lese. Zelená, modrá a šedobéžová tvoří pozadí pro drobné záblesky červené, které autorka vnímá jako odkaz na Tennysonovy verše o „přírodě s rudými zuby a drápy“. Rozměrný formát obrazu má za cíl přitáhnout pozornost k drobnému výjevu a prchavému okamžiku.

1.

Všechny překvapilo, když se Luke a Ellery Wainwrightovi rozvedli. Stalo se to v létě předtím, než jejich nejstarší dítě nastoupilo do maturitního ročníku střední školy. Všechny šokovalo, jak rychle se to všechno semlelo – na sousedské oslavě konce školního roku vypadali jako normální šťastná rodina. Děti běhaly mezi zavlažovači, nebo se znuděně válely na trávníku spolu s ostatními. Ellery přinesla tradiční rebarborový koláč s jahodami, ještě teplý a vonící po ovoci a třtinovém cukru. Luke se bavil s ostatními otci u grilu a házel zatoulané míče teenagerům hrajícím si na příjezdové cestě Humphreyů. Jedli společně na dece se svými dětmi. Později Kat Coburnová přísahala, že když odcházeli, viděla Luka položit ruku na Elleryina bedra.

Nikdo nevěděl, že to byla jen fasáda. Že se Luke už rozhodl, že Ellery byla sklíčená bolestí a pořád doufala, že si to rozmyslí.

Ještě před Dnem nezávislosti se Luke odstěhoval. V polovině září bylo vše uzavřeno. A v říjnu odjela Ellery na dovolenou – sama vyrazila na cestu, kterou plánovali ke dvacátému výročí.

„Usadíme vás na terase,“ řekla hosteska. „Pojďte prosím za mnou.“

Ellery poslechla.

Už od chvíle, kdy před několika hodinami přistála na letišti v Monterey, si připadala zahlcena krásou. Cesta do Broken Point byla dechberoucí, za každou zatáčkou se otevíraly ohromující výhledy na Big Sur, a také samotný resort byl nádherný. Když se ohlásila na recepci hlavního domu, zaměstnanec hotelu ji přivítal u nízkého retro stolku obklopeného zlatavými paravány. V areálu praskaly ohně plápolající ve venkovních kamenných ohništích a u toho největšího stála socha ze skla, oceli a žuly. Kulovité svítilny zavěšené na řetězech se pohupovaly ve větru.

Restaurace Divoké žito byla hned vedle hlavního domu. V předsálí visel obrovský lustr z foukaného skla. Stoly na terase byly přikryty bílými ubrusy a ozdobeny alabastrovými svícemi a čerstvými květinami v malých keramických vázičkách. Skrze les a otevřená okna sem pronikal mořský vánek prosycený vůní stromů. V dálce nad oceánem zářil úplněk a odrážel se ve vlnách. Na útesech po Elleryině levici zářila prosklená budova a uvnitř se pohybovaly tmavé siluety lidí.

„To je galerie,“ řekla hosteska. Byla to mladá žena s laníma očima a jmenovkou Brook. „Dnes večer je rezervovaná pro svatební koktejlovou party, ale zítra bude přístupná všem hostům.“

Ellery už o galerii a všech dalších lákadlech resortu věděla. Byla to ona, kdo to místo objevil, naplánoval výlet a zarezervoval pobyt.

Na jeho stránky narazila náhodou minulou zimu díky článku „50 míst, která musíte navštívit, než zemřete“. (Od svých čtyřicátých narozenin, tedy už dva roky, četla spoustu podobných článků: „100 knih, které musíte přečíst“, „Nejlepších 100 písní všech dob“ atd.)

Resort v Broken Point stálo na webu fontem, který dokázal být zároveň decentní i důrazný. Fotogalerie automaticky nabízela střídající se záběry: výhledy na oceán, elegantní nízké moderní budovy diskrétně ukryté mezi sekvojemi, žena ve wellness, která měla na dokonale opálených zádech rozloženou řádku hladkých, šedých kamenů, úžasná jídla na béžových kameninových talířích zdobená květy z místní bio zahrady. Pokoje byly po třech v jedné budově a komplex nabízel také pět samostatných chat. (Ellery doslova spadla čelist, když uviděla cenu za rezervaci jedné z nich.) Na záběrech se střídala sauna, wellness, přikrývky Pendleton na lehátkách, vyhřívané bazény, hromady nadýchaných bílých ručníků, mlha vinoucí se mezi zelení. Byla tam galerie i tiché stezky vinoucí se lesem ne nepodobným klenbě katedrály, umělecká díla roztroušená po hotelovém komplexu, přívěs značky Airstream přeměněný na bar a usazený mezi stromy.

Když stránku ukázala Lukovi, okamžitě prohlásil: „Jedem.“ Stál za ní a masíroval jí ramena přesně tam, kde se jí dělaly uzlíky. Měla to moc ráda. „Opravdu?“ zeptala se, jelikož to bylo opravdu hodně drahé. „Samozřejmě,“ ujistil ji. „Dvacáté výročí slavíme jen jednou.“

„Měla bys tam jet,“ řekl později Luke při mediaci, když si dělili majetek. Mluvil vlídným tónem, jako by jí tím prokazoval laskavost. „Záloha je nevratná. A ty jsi tam moc chtěla.“

A ty snad ne? měla chuť se zeptat. Nebo jsi to jen předstíral, když jsem to rezervovala? Byl jsi už tehdy přesvědčený, že je konec?

„Tady to je,“ řekla Brook a odsunula pro Ellery židli. „Číšník tu bude hned. Přeji příjemný večer.“ Podala Ellery jídelní lístek – krémový papír s reliéfním tiskem. Za chvíli už u jejího stolu stál číšník v bílé košili s manžetami a odříkával večerní nabídku.

Ellery se nedokázala soustředit. Tělem jí projela náhlá, ostrá bolest. V tu chvíli cítila své srdce tak intenzivně, že by dokázala na milimetr přesně ukázat místo v hrudi, kde jí bije, opřené o sval a kost, která ho drží uvnitř.

Ale jak jí opakovala její terapeutka, lidské tělo tak vysokou míru bolesti nedokáže snášet dlouho. Ať už to jsou jakékoli mechanismy, které vás drží na nohou, i když se život roztříští a zasype vás ostrými střepy, nakonec se spustí a zajistí, že opravdu neumřete. Jen upadnete do onoho chronického, všudypřítomného pocitu bolesti, toho, který nikdy neodchází, a vy se konečně dovtípíte, že s vámi možná zůstane až do konce života.

Ellery zvedla oči. U stolu vlevo seděli muž a žena, nejspíš otec s dcerou. Byla mezi nimi jistá podoba v tom, jak pozorně nakláněli hlavu, zatímco poslouchali, co jim říká hosteska. Otec měl košili a khaki kalhoty. Dcera měla dlouhé kudrnaté vlasy stočené do drdolu na temeni hlavy a díky čistým, jemným rysům v obličeji působila svěže.

Zdálo se, že kamkoli se Ellery podívá, uvidí scénu, která ji bodne přímo do srdce. Každý někoho měl. Ostatní měli životy, které fungovaly.

Nešlo o to, že by si přála žít cizí život.

Chtěla zpátky ten svůj.

Samozřejmě věděla, že v jejím manželství byly problémy. Luke už pár let procházel krizí středního věku, ale byla si jistá, že to přejde. Myslela, že to zvládnou společně tak jako všechno předtím. Postgraduál, novorozence, batolata, změny práce, stěhování, nemoci, puberťáky.

Někdy byl Luke skvělý.

Jindy říkal věci, které jí lámaly srdce.

Neměl jsem se ženit tak mladý.

Byl jsem pořád tak zaneprázdněný tím, co ode mě ostatní očekávali, že jsem nikdy nepřemýšlel, jestli to vůbec sám chci.

Neměl jsem jít rovnou na postgraduál.

Měl jsem zkusit být muzikantem.

Nikdy jsem neměl čas najít sám sebe.

Nikdy jsem nezjistil, jaké mám vlastně možnosti.

Bylo to k smíchu, ty věci, co říkal. Přesně takové řeči by v romantickém filmu mohl vést mizerný exmanžel předtím, než se hlavní hrdinka vrátí do rodného městečka, aby si uzdravila srdce, a znovu se potká s bývalým spolužákem, nyní sexy veterinářem, který vychovává velmi rozumnou a vyspělou dcerku své zesnulé sestry.

Ale Ellery si vždycky myslela, že jim to s Lukem vyjde.

Byli přece fajn lidi. Zažili společně spoustu krásných okamžiků, malých i velkých. Zvedali jeden druhého, podporovali se a drželi se vzájemně za ruku, když plakali. Věděli, jak ten druhý vypadal, když spal, líbal, vzlykal, když si čistil zuby nebo poprvé spatřil své děti.

Děti.

Ellery vstala. Ubrousek jí spadl z klína na zem, ale nechala ho ležet. Téměř poslepu se otočila a vykročila směrem, ze kterého předtím přišla. Číšník ustoupil stranou, aby mohla projít. Její sandály klapaly a pleskaly o kamennou dlažbu, zatímco procházela mezi stoly. Jestlipak to ostatní, kteří k ní obraceli pohledy, také věděli? Totiž že nic není takové, jak se zdá. Ani tohle krásné místo. Ani jejich krásné životy.

Luke jí svůj odchod oznámil v květnu, dva týdny před koncem školního roku. Seděli u kuchyňského stolu, děti už byly v posteli. Kate, jejich nejstarší, měla mít violoncellový koncert. Syn Ethan právě končil první ročník střední školy. Maddie, nejmladší, si našla novou nejlepší kamarádku, která jim oběma přišla tak zábavná. Myslela, že budou mluvit o těchhle věcech.

„Nejsem šťastný,“ prohlásil Luke namísto toho. „Můj život se mi nelíbí, ani trochu.“

Držel ji přitom za ruku. Takové věci říkal už dřív. Nejdřív jí vůbec nedošlo, že to tentokrát myslí vážně. Že se nesnaží jen upustit páru.

Ohlédla se na kuchyňskou linku, kde před chvílí chystala dětem svačiny na další den. Ještě pořád tam ležely papírové sáčky, nože upatlané od marmelády a odkrojky jablek, podívala se na zem, na boty, hromádky ponožek, které si děti po návratu ze školy sundaly a neuklidily, na dřez plný nádobí. Před malou chvílí si v duchu říkala: Jak je možné, že jsem dřela doslova celý den, a přitom to nikde není vidět?

Ha. To ještě nic netušila.

Vidět to bylo úplně všude.

A teď o to měla přijít.

2.

V restauraci na toaletě vytáhla telefon a zavolala své nejlepší kamarádce Abby.

„Jak ti je?“ zeptala se Abby bez okolků.

„Je to báječné,“ odpověděla Ellery. „Právě mám na záchodě záchvat sebelítosti.“

„Skvělé,“ řekla Abby. „Jen to ze sebe dostaň. Chceš si pobrečet do telefonu?“

„Asi jo.“ Ellery se roztřeseně nadechla. Na toaletě byl malý výklenek s pohovkou. Možná by si tam mohla lehnout. Možná by to nebylo divné. „O víkendu se tu koná svatba.“

„Věděly jsme, že se to může stát,“ řekla Abby. „Bude to v pohodě.“

„Připomeň mi znova, proč jsme si to myslely?“

„V Big Sur ani Broken Point jsi s Lukem nikdy nebyla,“ začala Abby odříkávat důvody. „Takže je to pro tebe nové místo. Nechtěla jsi přijít o peníze, protože zálohu by ti nevrátili. A –“

„Nechtěla jsem, aby sem místo mě vzal Imogen,“ dokončila Ellery.

Imogen byla Lukova nová přítelkyně, kterou si pořídil do měsíce po rozvodu. Byla drobná (Ellery byla vysoká), měla krásné zrzavé vlasy (Ellery měla obyčejné hnědé), byla o pět let mladší než oni dva, a byla Irka – jako opravdu z Irska. Což znamenalo, že měla přízvuk.

A přízvuku se nemohlo nic vyrovnat.

Tohle všechno už Abby slyšela dřív a Ellery se nechtěla opakovat. Místo toho řekla: „Škoda že tu nemůžeš být, Ab.“

Pozvala ji, aby jela s ní – termín výletu připadl na podzimní prázdniny. Jenže Abby už měla plány se svou rodinou.

Podle čerstvě podepsané rozvodové dohody byly letos na podzim děti u Luka. Vzal je kempovat. Ellery kempování nesnášela a bez ní ho jistě budou podnikat častěji. Ellery milovala horské túry. Dřív byla skvělá i v lezení. Uměla běhat, lyžovat, pádlovat i jezdit na kajaku. Ale kempování nebylo nic pro ni, už od dětství. Nikdy se pořádně nevyspala, když nocovala venku.

Teď by s Lukem ráda jela kempovat, kdyby jí dal šanci. Dělala by všechno, čemu se dřív vyhýbala. On teď taky dělal to, v co dříve doufala. Poslouchal Brené Brownovou, mluvil o citové zranitelnosti a začal znovu cvičit. Imogen z toho byla určitě nadšená.

„Tak ráda bych byla s tebou,“ pronesla Abby laskavě. „Je to těžké,“ řekla. „Mně to připadalo těžké i po sedmi letech manželství. Vy jste byli spolu dvacet. Ale zvládneš to.“

„Myslím, že nezvládnu,“ odpověděla Ellery. Ne dramaticky. Upřímně.

Už jen vstoupit do pokoje, ve kterém měla být původně s Lukem, bylo skoro nemožné. Stěny obložené dřevem medové barvy, bílé peřiny, červeno-šedý přehoz Pendleton přes nohy manželské postele. Jednoduchá kožená křesla, černobílé grafiky, talíř se dvěma jahodami v čokoládě a ručně psaný vzkaz na kartičce s logem resortu (tři stromy načrtnuté jednoduchou linkou, jak se sklání nad útesem). Příjemný pobyt. Když Ellery vešla do koupelny a uviděla obrovský sprchový kout se dvěma sprchovými hlavicemi a dvěma nadýchanými bílými župany na designových háčcích, klesla na chladnou dlažbu a skryla hlavu do dlaní.

Stráví celý tenhle výlet pláčem po různých koupelnách?

„Tři dny se dá vydržet úplně všechno,“ řekla Abby.

„To není pravda,“ oponovala Ellery. „Jako… myslíš, že bys zvládla rodit tři dny? Nebo tři dny v kuse opravovat práce deváťáků?“

„Tak jo,“ zasmála se Abby. „Uznávám, to máš pravdu.“

Obě učily základy společenských věd na střední škole v Dutch Fields. Ellery pracovala během celého manželství. Nejdřív proto, aby Luke mohl dokončit studia, pak kvůli splácení jeho studentských půjček a později proto, aby našetřili dětem na studia. A když se zrovna neutápěla v žalu, svou práci milovala a byla v ní dobrá.

Před šesti lety – bylo to krátce po jejím rozvodu – začala Abby učit ve třídě přes chodbu a společně začaly vést dívčí atletický tým. Abby byla rázná, chytrá, krásná, vtipná a loajální. Dokázala Ellery rozesmát víc než kdokoli jiný. Pořádala oslavy, kdykoli měla pocit, že je co oslavovat – nové album oblíbeného zpěváka, povýšení kamarádky, pololetí, narozeniny svých dětí. Když někoho objala, vždycky ho poplácala po zádech – Ellery si z ní utahovala, že dělá, jako by všichni byli její miminka, která potřebují odříhnout. Ellery byla vždycky vděčná, že je Abby součástí jejího života, ale během posledních let byly jedna pro druhou záchranným kruhem.

„Já vím, že to zní hloupě,“ řekla Ellery.

„Není to hloupé,“ odpověděla Abby. „Truchlíš. Život, na který jsi spoléhala, ti zničehonic vybouchl pod rukama.“

Ellery vstala a přešla k dlouhému mramorovému stolu se zapuštěnými měděnými umyvadly. Z lahvičky z jantarově žlutého skla si do dlaní stříkla krém a vetřela ho do kůže. Její obličej v zrcadle se zdál být zastřený a neúplný. „No to jo.“

„A teď máš pocit, že je všechno na prd. Protáhla jsi Luka nejtěžšími fázemi života. A on se pak uprostřed krize středního věku rozhodl odejít. Jiná ženská, kterou ani neznáš, tráví čas s tvými dětmi. Začal používat gel na vlasy, holit si ruce, nosí véčkové výstřihy a postuje na sítě motivační citáty, ke kterým uvádí nesprávné autory. Chceš, abych pokračovala s vysvětlováním, proč je v pořádku cítit se mizerně?“

„Prosím, ne,“ hlesla Ellery a potlačovala přitom smích. Znova se usadila na pohovce. Krém voněl jako luxusní bylinková verze smetanových nanuků, které jídávala v létě jako malá.

„Bude to lepší,“ řekla Abby. „Přísahám. Bude.“

Abbyin bývalý jí byl nevěrný se sousedkou. Abby měla tehdy dva malé kluky, ještě nebyli ani ve škole, když ji manžel nadobro opustil. Teď byla znovu šťastně vdaná. Jak sama říkala, zvládla to a přehoupla se do další životní fáze.

Ellery cítila, jak se jí derou slzy do očí. „Všechno je špatně, Abby. Na atomární úrovni.“

„Já vím,“ řekla Abby tiše. „Opravdu.“

„Nejspíš bych to měla vzdát,“ pokračovala Ellery. „Pobyt tady, myslím. Stejně má o víkendu pršet.“

„Zbytečně bys vyhodila peníze,“ prohlásila Abby rázně. „Dneska si dáš večeři. Zítra půjdeš na túru, protože jsi chození po horách milovala dřív, než jsi poznala Luka, a bude se ti to líbit. Sedneš si k tomu vyhřívanému nekonečnému bazénu v bikinách a budeš vdechovat vůni místa, kde jsi nikdy s Lukem nebyla. Většinu času ti bude mizerně, ale zkusíš najít pár minut nebo hodin, kdy ti bude trochu líp. Snaž se rozptýlit. Třeba předstírej, že jsi někdo jiný, když budeš potřebovat pauzu. Namaluj si znova oči, než se vrátíš zpátky mezi lidi. Můžeš mi kdykoli zavolat. Zvládneš to.“

„Dobře.“

„Ne, ne, opakuj to, chci to od tebe slyšet.“

Ellery se zhluboka nadechla. „Zvládnu to.“

„Už jsme přežily horší věci,“ dodala Abby tiše.

Neřekla „před dvěma lety“, nepoužila slovo „nehoda“, ale Ellery věděla, co tím myslí.

A i uprostřed nejhorší bolesti, když měla pocit, že ztráta manželství a rodiny je to nejhorší, co ji mohlo potkat, velmi dobře věděla, že může být hůř.

Protože byla u toho, když se to úplně nejhorší stalo.

A nikdy na to nedokázala zapomenout.

3.

Ellery se vracela ke svému stolu, a když už byla skoro u něj, někdo ji zastavil.

„Promiňte.“ Před ní stál nesmírně pohledný muž. Měl na sobě lehkou bavlněnou košili s vyhrnutými rukávy a díval se na ni laskavýma, hnědýma očima. „Jste u stolu sama?“

„Ano.“

„Nechcete si přisednout k nám?“

Muž, který se jmenoval Ravi, všechno zařídil s dokonalou elegancí. Kývl na číšníka a přesunul židli ke stolu o pár metrů dál, kde seděl se svou společnicí. „Tohle je Nina,“ řekl a ukázal na ženu sedící naproti Elleryině židli.

„Ellery,“ představila se Ellery a vklouzla na místo. „Je od vás milé, že mě necháte přisednout.“

„Je nám potěšením,“ odpověděla Nina příjemným hlasem. Měla na sobě skvěle padnoucí kalhotový kostým a tmavé vlasy upravené do báječně ležérního, rozcuchaného drdolu, jaký se Ellery nikdy nepodařilo vytvořit. Nina měla bystré, inteligentní, zkoumavé oči. Nebyly nelaskavé. Jen… vidoucí. Nedaly se oklamat.

Znova se objevil číšník s jídelním lístkem. Ellery si původně chtěla objednat farfalle, protože to bylo nejlevnější jídlo v nabídce, ale nakonec jí pohled sklouzl k Nininu talíři s filet mignon a objednala si to samé. Proč ne?

„Jsme s Ninou kamarádi,“ vysvětlil Ravi poté, co číšník odešel. „Cestujeme spolu už roky.“

„To je skvělé,“ odpověděla Ellery. „A taky je to mnohem levnější, když můžete sdílet pokoj.“

„Ehm, to ne,“ ohradil se Ravi. „Nikdy nemáme společný pokoj.“

„Zabili bychom se,“ přikývla Nina.

„Aha.“ Ellery cítila, jak se červená rozpaky. No jistě. Většina lidí, kteří sem jezdí, si nemusí dělat starosti s cenou pokojů. Zalitovala, že si objednala filet mignon.

„Za ty roky jsme si stanovili pár základních pravidel,“ pokračoval Ravi. „Žádný společný pokoj je jedno z nich. Další je: každý večer si dáme dezert. A taky: na každé cestě něco ukradneme.“

„Ravi,“ napomenula ho Nina. „Nevykládej všechna naše tajemství. Vždyť jsme se právě seznámili.“ Zakoulela očima v předstíraném rozhořčení.

Opravdu kradou věci? pomyslela si Ellery znepokojeně. Ani jeden z nich na to nevypadal. Nina zachytila její pohled a jemně zavrtěla hlavou, jako by s Ravim nesouhlasila.

„A první večer vždycky někoho pozveme k našemu stolu,“ dodal Ravi. „Jediné kritérium je, že musí vypadat zajímavě.“

„Nejsem zajímavá,“ namítla Ellery automaticky, a hned uslyšela v hlavě Abby: Proč se pořád shazuješ? Přestaň se podceňovat!

„Ale jste,“ řekl Ravi. Opřel se, prohlížel si ji a přitom se usmíval. Byl tak přátelský a odzbrojující, že se také usmála. „Krásná žena, sama, jistý smutek v očích…“

Elleryin úsměv povadl. Byla tak průhledná? I cizí lidé viděli, jak je smutná? Jak nic v jejím životě nedává smysl? Napřímila se. Rozhodně neměla v úmyslu vyprávět těmhle pohledným lidem svůj smutný příběh.

Tenhle výlet měl být o něčem jiném. A kromě toho: museli by si to zasloužit. Měla svou hrdost.

„Nechal jste se nachytat na oční linky,“ řekla Ravimu. Potěšilo ji, když se tomu zasmál. „Jsem učitelka na střední.“ Jelikož byla zvědavá, a taky jí nebylo příjemné, že se konverzace točí jen kolem ní, zeptala se: „A co děláte vy dva?“

„Jsem zahradní architektka,“ řekla Nina.

„Světová třída,“ potvrdil Ravi. „Zadejte si do Googlu Nina Ruizová a najdete její práci všude.“

„Páni,“ řekla Ellery. „To je úžasné povolání.“

„Mám to ráda,“ odvětila Nina prostě.

„Navrhuje udržitelné zahrady pro super bohaté lidi a firmy,“ dodal Ravi. „Je to úplná věda.“

Ellery to zaujalo, ale než se stihla zeptat, čím se živí on, změnil téma. „Tak co říkáte na tenhle resort?“

„Je nádherný,“ odpověděla Ellery. Neměla chuť vysvětlovat, že se tu cítí nesvá.

Navzdory vší té ekologické fasádě a snaze splynout s prostředím si totiž začala uvědomovat, že sem takový resort vlastně vůbec nepatří. Toto byla krajina útesů, pláží a divokých vln. Ne vyhřívaných bazénů a opěrných zdí. Přemýšlela, proč ji Broken Point tak zaujal, když ho objevila online. A ráda by věděla, zda ostatní ten rozpor vnímají také, nebo to tak cítí jen ona.

„Přesně tohle jsem teď potřeboval,“ řekl Ravi.

„Ravi se právě rozešel s přítelem,“ dodala Nina.

„To mě mrzí,“ řekla Ellery.

„To je v pořádku,“ odpověděl Ravi. „A když ne, tak jednou bude.“ Pozvedl skleničku k přípitku, a Ellery s Ninou ji pozvedly také.

„Dorazili jsme dnes ráno,“ řekla Nina. „Přiletěli jsme z New Yorku. A vy?“ Rukáv se jí při pohybu vyhrnul a odhalil drobné tetování na vnitřní straně zápěstí. Ellery by ráda věděla, co to je za motiv.

„Dnes odpoledne. Z Colorada.“

„Prý se tu o víkendu koná svatba,“ poznamenal Ravi a rukou, ve které stále svíral sklenku, ukázal na galerii na kopci nad nimi. „Doufám, že se stane nějaký skandál.“

„Ravi vždycky doufá, že se stane skandál,“ poznamenala Nina k Ellery.

„Líp se mi funguje, když můžu řešit nějaký problém,“ prohlásil Ravi. „I na dovolené.“

Poryv větru pohladil Ellery po krku a po hřbetech rukou. „Chápu,“ přikývla. Sama by uvítala, kdyby se její mozek mohl zaobírat problémem, který jde vyřešit, namísto nekonečného přešlapování v kruhu.

„Hele,“ ztišil Ravi hlas. „Když už mluvíme o řešení problémů a hádanek – víte, že se tu ubytovala nějaká významná osoba? Musíme zjistit, kdo to je.“

„Cože?“ Ellery netušila, o čem mluví. Podívala se na Ninu.

„Někdo vlivný, ale ne veřejně známý,“ vysvětlil Ravi. „Takový člověk může projít davem a nikdo ho nepozná, a přitom má obrovskou moc. Třeba šéf filmového studia, který se drží v pozadí. Nebo zakladatel LikeMe. Nebo člověk, co vymyslel kryptoměnu, která živí celý stát.“

„Aha,“ hlesla Ellery a ucítila záchvěv vzrušení. „A jak poznáte, že je tu někdo takový?“

„Nevěřte mu,“ řekla Nina. „Pořád si něco vymýšlí. A co je nejhorší, sám tomu věří.“

„Lidé nejsou vždycky tím, čím se zdají být.“ Ravi se podíval Ellery přímo do očí. „Souhlasíte?“

„Ano,“ odpověděla Ellery. „Každý má svůj stín.“ I číšníci se zářivým úsměvem, i ti dva naproti ní, i její nejlepší kamarádka. Její manžel. I ona sama.

Než Ravi stihl odpovědět, objevil se číšník s Elleryiným jídlem. Několik otočení mlýnku s pepřem, tiché: Přejete si ještě něco dalšího? Ne? Dobrou chuť! – a byli zase jen tři.

Ellery ochutnala maso. Rozplývalo se na jazyku. Společnost u jídla jí prospívala.

„Líbí se mi, jak jste to řekla,“ navázal Ravi. „Říká se, že každý má tajemství. Ale připadá mi mnohem přesnější říct, že každý má svůj stín.“

Ellery se ohlédla – a náhodou zachytila pohled sympatického mladíka u baru. Flanelová košile, khaki kalhoty, hnědé, kučeravé vlasy. Vypadal přibližně na dvacet. Jak si mohl někdo tak mladý dovolit pobyt v takovém resortu? Možná žil z dědictví. Ale nevypadal na to. Vlastně jí připadal… nesvůj. (Copak pohlední lidé nejsou doma všude?) Ta košile, co měl na sobě, to nebyl hipsterský styl, zdála se být opravdu obnošená. A to, jak se pohyboval, když převzal krabičku s jídlem a zamířil pryč – působil jako člověk, který tráví hodně času venku. Připomínal jí kluky, které vídávala lézt po skalách, když byla na vysoké.

Ale bylo tu celkem šero. Možná se jí to jen zdálo. Vymýšlela si docela často. Ostatně vyfantazírovala si i celý svůj život.

„Nejhezčí chlap tady,“ poznamenal Ravi, který zachytil její pohled, když se otočila.

„To není jisté,“ prohlásila Ellery se vší upřímností. „Víte, vy jste taky moc pohledný.“

„Děkuju. I vy jste velmi atraktivní.“

„A co já?“ ozvala se Nina.

„Ale prosím tě. Ty víš, že jsi oslnivá.“

Nina zívla. „A taky jsem nějak moc unavená. Kolik je hodin? Osm?“

„Ještě zdaleka ne,“ odpověděl Ravi. „Začínáš chátrat. Smutný pohled.“

„Letěli jste až z New Yorku,“ připomněla jí Ellery.

„I tak – obvykle nebývám tak moc unavená,“ namítla Nina. „Asi stárnu.“

Díky perfektním účesům a skvělému oblečení vypadali Ravi a Nina na první pohled jako dvacátníci. Ale když se Ellery zadívala pozorněji, došlo jí, že budou jen o pár let mladší než ona – tak šestatřicet, sedmatřicet.

„Vezmeš to na sebe?“ zeptala se Nina. „Zítra platím já.“

„Jasně,“ přikývl Ravi. „Uvidíme se u snídaně.“

Nina vzala svou kabelku, kterou měla zavěšenou na židli, a usmála se na Ellery. „Ráda jsem vás poznala.“

„Já vás taky.“ Ellery se za ní dívala, jak se proplétá mezi stoly ozářenými plameny svíček, a přemýšlela, jak dlouho potrvá, než se objeví číšník s účtem. Bude moc trapné, když zůstane s Ravim sama?

Ale číšník se objevil vzápětí. Když podepsali své účty, otočil se Ravi k Ellery s rošťáckou jiskrou v oku.

„Tak co? Já vím, že jsme se právě poznali. Ale co kdybychom se vetřeli na tu svatbu?“

4.

Technicky vzato se nevetřeli na svatbu. Jen na koktejlový večírek.

Ellery netušila, co ji to popadlo. I když nic nepila, připadala si, jako by měla špičku. Byla omámená a rozechvělá dobrodružstvím, novotou a touhou nebýt sama. A Ravi byl tak zábavný a okouzlující.

„Proč to vlastně děláme?“ zeptala se ho. Stoupali po pěšině vedoucí od restaurace ke galerii. Stezka se vinula mezi stromy, klikatila se po úbočí útesu a zvolna stoupala k vrcholu, kde se na skále tyčila budova ze skla a oceli. Galerie jim chvílemi mizela v zeleni, a znovu se objevovala, zatímco stoupali, a mořský vánek šelestil v listoví. Některé z lístků se uvolnily a snášely se k zemi kolem světel zabudovaných do stezky. Na pěšině vysypané dřevní štěpkou zněly jejich kroky tlumeně.

„Je to jedno z pravidel cestování, vzpomínáš?“ řekl Ravi. „Něco ukradneme.“

„Takže právě provádíme uměleckou loupež?“ zeptala se a on se hlasitě rozesmál, což jí vykouzlilo slabý úsměv na rtech.

„Nemyslím, že se říká provádět uměleckou loupež,“ řekl.

„A jak se to teda říká?“

„Hmmmm.“ Prohrábl si rukou vlasy a trochu zrychlil. „Nevím.“

„Podniknout uměleckou loupež?“ navrhla. „Spáchat loupež umění?“

Ravi se zasmál. „Neboj, umění krást nebudeme. Jen drink nebo nějaký jednohubky. S trochou štěstí ani nebudeme muset do hlavního sálu. Proklouzneme bočními dveřmi, najdeme bufet a něco popadneme.“

„Počítá se to vůbec, když tu Nina není?“ zeptala se.

„Abych řekl pravdu,“ odvětil Ravi, „Nina vlastně nikdy nic neukradla.“

„Takže vždycky ty?“

„Pokaždé,“ potvrdil.

„Ale teď mluvíme jen o věcech, o kterých víš, že?“ kontrovala a on se k ní otočil a zazubil se.

„Dobrá připomínka.“

Zvuk moře pozvolna sílil, jak se blížili k vrcholu útesu, a Ellery se zdálo, že už cítí ve vzduchu sůl. Někde poblíž, v temnotě sotva viditelný, byl skalní výběžek, podle kterého dostalo jméno tohle místo i celý resort – rozeklaný kus skály s trojicí křivolakých stromů, jež zapustily kořeny ve srázu. Viděla ho při příjezdu, ale pak už nedokázala určit, kde přesně je.

„Takže,“ navázal Ravi, „proč jsi seděla u stolu sama? Jsi tu s někým?“

„Ne,“ odpověděla. „Přijela jsem sama.“ A pak, protože k ní byl tak upřímný ohledně svého nedávného rozchodu, dodala: „Původně to měla být cesta s manželem k našemu dvacátému výročí svatby.“

„Ale…?“ pobídl ji Ravi.

„Nakonec jsme se rozvedli. A já jsem nechtěla, aby sem místo mě přivezl svou přítelkyni.“ Ellery se ohlédla přes rameno, protože se jí zdálo, že se k nim po pěšině někdo blíží, ale nikdo tam nebyl.

„Dobrý tah,“ pronesl Ravi uznale. „Prostě jsi mu to nedarovala. Jaký je? Ten ex? Popiš mi ho.“

„Byl milý a hezký a chytrý a skvělý – a rozhodl se, že by rád zjistil, co dalšího mu může svět nabídnout,“ řekla.

„Takže zas tak milý a chytrý a skvělý asi nebyl.“

„Myslela jsem, že byl,“ řekla. „Ale teď mám pocit, že jsem ho vůbec neznala. Říkal, že se měl stát rockovou hvězdou. Sotva jsme se rozvedli, začal nosit úplně nové oblečení, našel si přítelkyni a koupil si motorku. Vlastně dvě motorky.“

Ravi si odfrkl. „To je všechno jak podle šablony.“

Vynořili se ze stínu stromů a před sebou měli galerii, z jejíchž oken se na temnou zem rozlévaly obdélníky světla. Ellery slyšela, jak v dálce hučí oceán. Jeho okraj byl šedivý a v noci stěží rozeznatelný. Budova stála na samotné hraně útesu, který pak spadal prudce dolů. Ellery cítila, jak se jí zrychluje tep, byla na samotné hraně paniky. Co tu vůbec dělám?

Dobře osvětlený chodník a přítomnost dalších lidí její bušící srdce nijak neuklidnily. Ravi působil mile, ale co o něm vlastně věděla? Co vůbec věděla o komkoli? O čemkoli?

Ravi si jejího rozpoložení zřejmě nevšiml. „Tak jak se ten tvůj ex jmenuje?“

„Luke,“ odpověděla a překvapilo ji, když se Ravi rozesmál.

„Co?“ ohradila se. „Spousta lidí se jmenuje Luke.“

„Jasně. Ale je to takové… až moc klišé,“ řekl Ravi. „Je to naprosto dokonalé jméno pro bílého chlápka uprostřed krize středního věku.“

„No a? Luke Skywalker byl sexy.“

Ravi zasténal. „Ne,“ hlesl. „Ne. Prosím tě, řekni mi, že ses nezamilovala do Luka Skywalkera místo Hana Sola.“

„Ehm…“

„Ouvej,“ ucedil Ravi. „Je fakt dobře, že jsme se potkali.“

Dorazili ke galerii. Ellery následovala Raviho, který vyrazil podél té části budovy, která byla odvrácená od oceánu – a opravdu, byl tam boční vchod. Pootevřený. Skvělé. Než Ellery stačila říct: Jsi si tím jistý?, Ravi je otevřel dokořán.

5.

„Hlavní je,“ řekl Ravi, „chovat se, jako bychom tam patřili. Když nás někdo nachytá, usmějeme se a řekneme dobrý večer. Pak se k dotyčnému otočíme zády a najdeme si nějaké umělecké dílo, na které budeme důležitě zírat. Budeme předstírat, že jsme zabraní do debaty a že to hrozně žerem.“

„Rozumím.“ Ellery se podívala na své šaty. Byla si naprosto jistá, že nejsou ani zdaleka tak slavnostní, jak by na takovou akci měly být. Dveřmi vedoucími do hlavního sálu galerie, kde se již shromáždili hosté, viděla boty a šaty tak nádherné, že měla chuť vztáhnout ruku a dotknout se jich.

Před vysokými okny stála mladá žena v jednoduchých bílých šatech na ramínka – musela to být nevěsta. Hnědé vlasy měla vyčesané do složitého proplétaného copu a doslova zářila mládím a štěstím. Vedle ní stál pohledný, tmavovlasý mladý muž, objal ji kolem pasu a oba se na sebe usmáli, až se jim kolem očí udělaly vějířky vrásek. Srdce v Elleryině hrudi bolestivě klopýtlo. Byli tak rozkošní.

„Tak tady jsme na suchu,“ poznamenal Ravi. „V téhle části galerie jsou jen záchody.“

Ellery odtrhla pohled od páru a rozhlédla se kolem sebe. Ravi měl pravdu. Byli v části budovy s černými stěnami a dvojími nenápadně označenými dveřmi na toaletu. Podlaha byla ze stejného lesklého a krásného dřeva jako v hlavní místnosti galerie. Na zdi naproti oknům visel obrovský obraz – barvy a linie byly působivé i z dálky. Ellery k němu zatoužila přistoupit a prohlédnout si ho zblízka.

„Žádné pití,“ pokračoval Ravi. „Buď je bufet v hlavním sále, nebo někde na druhé straně. Jdeme na to?“

Něco v její tváři ho zarazilo – dychtivá touha po dobrodružství zmizela, nahrazena jemným, chápavým výrazem. „Víš co? Nech to na mně. Počkej tady. Nebo venku. Něco ti přinesu, jo?“

„Dobře.“ Byla si jistá, že je slyšet, jak jí spadl kámen ze srdce. „To zní dobře.“

Ravi vklouzl do hlavního sálu. Štíhlý, tmavovlasý a ladný, snadno splynul s ostatními navzdory poněkud neformálnímu oblečení. Jí naopak stačilo, aby překročila práh, a pocit nesprávnosti celé té situace ji okamžitě zastavil. Měla by být doma se svou rodinou. Jak to, že to už nejde?

Neměla bych tu být sama. Neměla bych tu být. Neměla bych být.

Ellery udělala krok ke dveřím. Venku jí bude líp. Resort, lidé, věci, které působily nepatřičně, ona samotná… Potřebovala oceán a stromy. Těm bylo jedno, že se jí rozpadl život. Těm bylo jedno úplně všechno.

„Haló?“ Ellery sebou trhla, když za sebou zaslechla cizí hlas. Ale ne. Otočila se a uviděla mladou ženu – tu mladou ženu.

Nevěstu.

„Zdravím,“ řekla. „Čekáte na toaletu?“

Mluvila tichým hlasem. Věkem se blížila spíš Kate než Ellery – někde kolem pětadvaceti.

„Ehm, ne. Právě jsem se chystala odejít.“

Zásnubní prsten se na nevěstině ruce třpytil i v tlumeném světle předsálí. Ellery se podívala na svůj vlastní snubní prstýnek. Po dvaceti letech by se bez něj cítila jako nahá. Před pár týdny ho začala nosit na pravé ruce. Abby jí řekla, že už by ho měla přestat nosit úplně.

Ale to Ellery zatím nezvládla.

„Omlouvám se,“ vyhrkla a podívala se nevěstě přímo do očí. „Vím, že je to soukromá akce. Hned odejdu.“

„Ale to vůbec nevadí,“ odpověděla nevěsta jakoby nic. „Já se spíš omlouvám, že to tady okupujeme, když máte zaplacený pobyt. Jsem nevěsta, mimochodem. Olivia.“

„Ellery. Těší mě.“ Ellery se podívala směrem ke dveřím. Olivia byla víc než laskavá, ale bylo načase jít. Ravi ji najde venku. „Gratuluju. Je to krásné místo pro svatbu.“

Olivia ale pokračovala v hovoru, jako by Ellery byla svatební host, a ne vetřelec. „Díky. Vybrala to moje máma.“ Povzdechla si. „Celé je to mnohem větší, než jsme si s Benem – to je můj snoubenec – představovali. Chtěli jsme se vzít na radnici, jen s pár svědky.“ Podívala se na své bílé hedvábné šaty, které se v tlumeném světle střídavě třpytily jako tekuté zlato a stříbro. „Chtěla jsem se vdávat v těchhle.“ Olivia pokrčila rameny. „Ale nakonec to není jen o nás.“

„To bylo od tebe velkorysé,“ řekla Ellery. „Rodina je důležitá. A přátelé taky.“ Pomyslela na Abby a na všechno, čím spolu prošly.

„To jsou,“ přikývla Olivia. „Zvlášť pro Bena.“ Její hlas zněžněl. „Jeho rodiče zemřeli při autonehodě, ještě když byl na střední.“

„To je mi moc líto.“ Ellery se zlomil hlas. Na tomhle světě je až moc trápení, pomyslela si. Ani krásní lidé, kteří se berou na úchvatných místech, mu nedokážou uniknout.

Bylo jí Bena upřímně líto. „Má sourozence? Nějakou další rodinu?“

„Ne,“ řekla Olivia. „Je jedináček.“ Usmála se, aby trochu rozptýlila napětí. „Ale když jsme se rozhodli, že do toho půjdeme ve velkém, nechtěl nikoho z kamarádů vynechat. Takže teď má sedm družbů. A dva svědky.“

Ellery se taky usmála. „A ty máš taky tolik družiček?“

„Jen jednu,“ odpověděla Olivia. „Sestřenici Rachel.“ Zvedla ruku, aby si z tváře odhrnula pramínek vlasů.

Ellery se přistihla, že přemýšlí, jestli není Olivia ta utajená významná osobnost. Ale Ravi říkal, že jde o někoho, kdo je tu na dovolené a snaží se nevyčnívat. A nevěsta je vždycky v centru pozornosti.

„Olivie?“ zavolal kdosi z vedlejšího sálu. „Olivie?“ Ženský hlas, jasný a autoritativní.

„Tak tohle bylo rychlé,“ povzdychla si Olivia. Ohlédla se. „Máma. Je z té svatby dost nervózní. Platí všechno sama. Protože, však víte. Benovi rodiče už nám pomoct nemůžou.“

„Aha.“ Ellery udělala další krok ke dveřím. Bylo načase jít. Pochybovala, že matka nevěsty bude mít pro její přítomnost stejné pochopení jako Olivia. „Bylo to příjemné povídání.“ Děkuju, že jsi byla tak laskavá, i když jsem se sem vetřela v šatech koupených ve výprodeji v Antropology, oči obtažené tužkou z drogerky. „Doufám, že zítřek bude dokonalý.“

„Děkuju.“ Olivia se otočila ke své matce a Ellery mezitím tiše vyklouzla ven do noci.

6.

„Ty máš ale nervy,“ pronesl Ravi obdivně.

„Nemám,“ odpověděla Ellery. Z jejích nervů zbyly cáry. Neměla ani kosti, ani svaly. Byla jen srdcem, které toužilo po rodině, již ztratilo, mozkem, co myslel na věci, na které by neměl.

„Ale máš. Povídat si jen tak s nevěstou? To chce silné nervy. Nervy ze železa.“

Vraceli se po stezce zpátky. Ravi nesl láhev šampaňského a ona v dlani držela malý dortík s citronem a levandulí, který jí přinesl.

„Tady máš,“ řekl jí před chvílí u dveří galerie. „Všiml jsem si, že nepiješ.“

„Děkuju.“ Dojalo ji to. Že si toho všiml. Dojalo ji i to, že ji požádal, aby si vyměnili telefonní čísla. Dal jí i kontakt na Ninu. „Kdybys chtěla společnost,“ řekl. „Najdeš nás někde poblíž, jak se snažíme jeden druhého dohnat k šílenství.“

Teď Ellery vložila celý dortík do úst. Nevěděla, co jiného by měla dělat. Někde hluboko v mozku se vynořilo slovo lahoda, a hned zase zmizelo.

Stezka vedoucí od galerie zpátky k hlavní části resortu byla stěží dost široká na to, aby mohli jít vedle sebe. Osvětlena však byla tak decentně a vkusně, až to vypadalo, jako by samy rostliny zářily a vrhaly světlo, kam člověk potřeboval vidět. Ellery si smetla drobečky z rukou. „Jsme jako Jeníček a Mařenka, které někdo vlákal do lesa.“

„Přesně tak,“ přikývl Ravi.

Když byli ostatní zaneprázdnění něčím jiným – pitím, jídlem, tancem, spánkem, schováváním, líbáním, pláčem, smíchem –, nastal ten nejlepší čas prozkoumávat cesty, lesy, výhledy. Pozdě v noci, nebo brzy, za rozbřesku. Milovala obě ty chvíle, kdy člověk mohl vidět, co většině lidí zůstávalo skryto. Ty temně modré půlnoční okamžiky, minuty mezi nocí a dnem. V tu dobu se mohlo stát cokoli.

Oceán dorážel na pobřeží. Slyšela ho, a když si oči zvykly, tak ho i viděla: stříbřitou pěnu a hřebeny vln rozbíjejících se o skály, útesy. Byl to osamělý zvuk, ustavičně přítomný a zároveň lákavý.

Moře, nebe, vůně, země, stromy.

Přiblížila se možná až trochu moc k okraji.

Bylo snadné se tady ztratit.

Bylo snadné zapomenout, co člověk udělal.

A co by ještě

mohl udělat.

Sobota

Dnes v Resortu Broken Point

„Nechť jsou vaše stezky křivolaké, klikaté, osamělé,

nebezpečné a vedou k těm nejúžasnějším výhledům.“

– Edward Abbey

Počasí: slunečno / polojasno / déšť

východ slunce: 7:13 nejvyšší teplota: 18 °C

západ slunce: 18:32 nejnižší teplota: 12 °C

Umělecké dílo: Bez názvu

Autor: Jamie Klein

2015

ocel

Tato socha se skládá ze dvou částí: dospělého jedince jeřába amerického, který má zobák namířený k obloze, a jeho hnízda. Hnízdo může být v některých částech roku ponořené pod vodou.

7.

Ellery si slíbila, že využije všechny zdravé a léčivé aktivity, které byly součástí jejího pobytu. Jako třeba jógu při východu slunce, nebo ranní meditaci zakončenou zeleným džusem vylisovaným z rostlin vypěstovaných přímo v zahradě resortu.

Ve skutečnosti všechny tyhle aktivity prospala. S trhnutím se probrala až v 7:37, kdy se ozvalo bouchnutí dveří a mírně podrážděné hlasy za jejím oknem – zvuky na tak pokojném místě zcela nepatřičné.

Pokud ještě chtěla stihnout skupinu vyrážející na denní túru, musela si pospíšit. Podle popisu na webu měla být trasa nádherná: měla stoupat po hřebeni kopců nad pobřežím, pak klesat dolů k pláži a cestou minout několik malých vodopádů.

„Přežily jsme horší věci,“ řekla jí Abby. A měla pravdu. Smrt je přece to nejhorší, ne?

Už jen možnost položit si tuto otázku byla luxusem vyhrazeným vyhrazený výlučně živým.

„Kdy je obřad?“ zeptala se Ellery.